ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5755/26 Справа № 243/1986/26 	  	Головуючий у першій інстанції:  Дюміна Н. О. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Дюміної Н.О. від 11 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Прокредит Банк» про визнання іпотеки припиненою в частині будівлі та виключення запису про іпотеку з реєстру,– 

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2026 року у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про визнання іпотеки припиненою в частині будівлі та виключення запису про іпотеку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України. Роз`яснено позивачу, що вона має право звернутися з даним позовом в порядку господарського судочинства до Господарського суду Донецької області.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог заяви, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали, виходячи з наступного.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ “Про Кредит Банк”, ОСОБА_2 , в якому просить визнати припиненою іпотеку за Договором іпотеки №FIL.101951-1ДІ від 21.06.2013 року в частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №1392873 у частині обтяження житлового будинку.
В обґрунтування позову позивач зазначила, що 21 червня 2013 року між ФОП ОСОБА_1  та АТ «ПроКредит Банк» було укладено Договір іпотеки №FIL.101951-1ДІ від 21.06.2013 року, посвідчений нотаріально, предметом якого є житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка кадастровий номер 1414170500:01:001:0746. 29 жовтня 2018 року між АТ «ПроКредит Банк» та ФОП ОСОБА_2 укладено Договір про відступлення прав за Договором іпотеки, на підставі якого до ФОП ОСОБА_2 перейшли права іпотекодержателя. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №1392873 є чинним, а іпотекодержателем зазначено ФОП ОСОБА_2 .
Правовідносини у цьому спорі виникли стосовно договору іпотеки, укладеного для виконання кредитного договору, сторонами якого є юридична особа та фізична особа підприємець. Позов пред`явлено до юридичної особи - АТ «ПроКредит Банк» та ФОП - ОСОБА_2 .
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань доступних у відкритих джерелах, ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа підприємець з 03.03.1999 року.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Справи, віднесені до юрисдикції господарських судів, визначено у статті 20 ГПК України.
Так, за змістом пункту 1 частини 1 статті 20 цього Кодексу господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи -підприємці.
За змістом частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Так, відповідно до частин 1, 3 статті 575 цього Кодексу іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
Згідно з частиною 1 статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Статтею 42 Конституції України визначено, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
Частиною другою статті 50 ЦК України визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Статтею 1 ГК України визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.
Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями (статті 2, 3 ГК України).
Отже, фізична особа, яка виявила бажання реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Необхідно зауважити, у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/1733/18 (провадження 12-170гс18), від 19.03.2019 у справі № 904/2526/18 (провадження 12-272гс18) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що до юрисдикції господарських судів належать справи щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.
Враховуючи положення пункту 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 02.10.2018 у справі №910/1733/18 та від 19.03.2019 у справі №904/2526/18, спори щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання між юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями, підлягають розгляду саме в порядку господарського судочинства незалежно від суб`єктного складу сторін забезпечувального правочину.
Виходячи з викладеного, враховуючи, що предметом спору у даній справі є припинення іпотеки за договором іпотеки №FІL.101951-1ДІ від 21.06.2013 року, укладеним для забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридична особа як кредитодавець і фізична особа – підприємець як позичальник, такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства, незважаючи на те, що сторонами спору є юридична та фізична особа – сторони іпотечного договору.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Отже, колегія дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали місцевого суду – без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий Т.П. Красвітна
Судді О.В. Агєєв
Л.П. Никифоряк