ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/4221/25	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи: 
від позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ” - Збіглей І.В. на підставі ордеру
від відповідача: Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України – Параконний О.О., на підставі самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України , м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2026 року суддя першої інстанції Літвінов С.В., повний текст складено та підписано 09.02.2026
у справі № 916/4221/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м.Київ 
до відповідача: Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України , м.Одеса
про визнання недійсним рішення в частині

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКОРЕНСІНГ", м.Київ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Одеса про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.08.2025 року у справі №65/123-р/к в частині, що стосується констатації вчинення порушень та накладення штрафу на Товариство з обмеженою відповідальністю “Екоренсінг” (02125, м. Київ, вул. В. Шимановського, 2/1, код ЄДРПОУ: 39251145), а саме, п.п.1,2,4,5,7,8 такого рішення. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що рішення було прийнято з порушенням належної правової процедури, базується на недопустимих доказах та припущеннях щодо оцінки певних подій та явищ, що мали місце при проведенні торгів, отже, незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині, що його стосується.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 провадження по справі №916/4221/25 було відкрито; розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.01.2026 року у справі №916/4221/25 позов задоволено повністю. Визнано недійсним рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.08.2025 року у справі №65/123-р/к в частині, що стосується констатації вчинення порушень та накладення штрафу на Товариство з обмеженою відповідаьністю “Екоренсінг”, м.Київ, а саме, п.п.1,2,4,5,7,8 такого рішення. Стягнуто з Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Одеса, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Екоренсінг”, м.Київ витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422 грн 40 коп.
Місцевий господарський суд задовольняючи позов, виходив із того, що під час прийняття оскаржуваного рішення органом Антимонопольного комітету України було допущено порушення встановленої законом процедури розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Суд дійшов висновку, що значна частина доказів, покладених в основу рішення адміністративної колегії, була зібрана до прийняття розпорядження про початок розгляду справи, тоді як відповідно до положень статті 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції» збір та аналіз доказів здійснюються в межах уже відкритої справи. Суд першої інстанції зазначив, що недотримання відповідачем визначеної законом процедури збору доказів свідчить про порушення порядку розгляду антимонопольної справи та ставить під сумнів допустимість доказів, використаних при прийнятті рішення. При цьому, суд наголосив на необхідності дотримання органами державної влади принципів законності, належного урядування, правової визначеності та гарантій права особи на справедливий розгляд справи. Оцінивши наявні у справі докази та встановлені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність передбачених статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підстав для визнання недійсним та скасування пунктів 1, 2, 4, 5, 7, 8 рішення Адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.08.2025 № 65/123-р/к у частині, що стосується Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОРЕНСІНГ», м. Київ у зв`язку з порушенням відповідачем процедури розгляду справи та використанням доказів, одержаних із порушенням вимог законодавства. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, м.Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2026 у справі №916/4221/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОРЕНСІНГ», м. Київ відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, скаржник зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, положення Закону України «Про захист економічної конкуренції», безпідставно визнав порушеною процедуру збору доказів та не врахував усталену практику Верховного Суду щодо повноважень органів Антимонопольного комітету України на витребування і використання інформації, отриманої як до, так і після початку розгляду справи. 
Апелянт зазначає, що законодавство не містить заборони на використання доказів, отриманих до прийняття розпорядження про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а тому висновок місцевого господарського суду про недопустимість таких доказів є помилковим. На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно ототожнив процедуру початку розгляду справи із моментом виникнення у органу Антимонопольного комітету повноважень щодо збору інформації та доказів, хоча відповідні повноваження надані законом незалежно від стадії провадження. 
Крім того, скаржник наголошує, що рішення адміністративної колегії ґрунтується на належних, допустимих та достатніх доказах, які в сукупності підтверджують вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКОРЕНСІНГ», м.Київ та Товариством з обмеженою відповідальністю «УТІЛЬВТОРПРОМ» антиконкурентних узгоджених дій під час участі у процедурах публічних закупівель. Зокрема, апелянт посилається на встановлені обставини щодо наявності господарських взаємовідносин між учасниками торгів, узгодженості їхньої поведінки при підготовці тендерних пропозицій, використання спільних технічних засобів та інших ознак координації дій, які свідчать про спотворення результатів торгів та усунення конкуренції між учасниками. 
У зв`язку з викладеним апелянт просить скасувати рішення господарського суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОРЕНСІНГ», м. Київ про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України в частині відмовити повністю. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від у справі №916/4221/25, справу призначено до судового розгляду.
06.04.2026 року через підсистему “Електронний суд” до Південно-західного апеляційного господарського суд від Товариства з обмеженою відповідальністю «Екоренсінг», м. Київ надійшов відзив, в якому останній просить суд апеляційну скаргу Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м.Одеса залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2026 у справі №916/4221/25 залишити без змін.
Позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції», органи Антимонопольного комітету України збирають та аналізують докази саме при розгляді справи. Позивач вважає, що Господарський суд Одеської області правильно встановив, що початок збору доказів Відділенням до офіційного розпорядження про початок розгляду справи № 65/07-09/2025 (яке було прийнято лише 23.01.2025) суперечить встановленій законом процедурі. Посилання скаржника на загальні повноваження щодо витребування інформації не можуть підміняти собою спеціальні норми, що регламентують порядок ведення справ про порушення конкурентного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України "Про захист економічної конкуренції" розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.
Принципи діяльності відповідача та збір доказів, як і будь-якого державного органу, чітко регламентовані законодавством, зокрема, Законом України "Про Антимонопольний комітет України" та Законом України "Про захист економічної конкуренції". Позивач, зауважує, що збір доказів у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції є частиною процедури розслідування, яка розпочинається лише після офіційного відкриття справи, тобто, після 23.01.2025 року.
Позивач також заперечує щодо доводів апелянта про доведеність антиконкурентних узгоджених дій, зазначаючи, що наведені Відділенням обставини, зокрема, наявність господарських відносин між суб`єктами господарювання, отримання банківських гарантій в одній установі, використання однакових технічних засобів чи інших подібних ознак, самі по собі не підтверджують погодження конкурентної поведінки та спотворення результатів торгів. На його переконання, відповідач не довів існування причинно-наслідкового зв`язку між встановленими обставинами та фактом вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а висновки адміністративної колегії ґрунтуються переважно на припущеннях.
Крім того, позивач вважає безпідставними посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, наголошуючи, що місцевий господарський суд всебічно дослідив надані сторонами докази, належним чином оцінив їх у сукупності та правильно застосував положення статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції». У зв`язку з недоведеністю факту вчинення позивачем антиконкурентних узгоджених дій суд обґрунтовано визнав недійсним рішення адміністративної колегії.
Також у відзиві зазначено, що наведена в апеляційній скарзі судова практика не є релевантною до спірних правовідносин, оскільки стосується інших фактичних обставин та не містить висновків щодо тотожних правових питань. Позивач наголошує на необхідності врахування насамперед правових позицій Великої Палати Верховного Суду як органу, покликаного забезпечувати єдність судової практики, тоді як апелянтом не наведено рішень Великої Палати, які б підтверджували його правову позицію.
Відзив долучено до матеріалів справи. 
В судовому засіданні, скаржник в режимі відеоконференції підтримав доводи щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово, а представник позивача висловив заперечення проти апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши представників учасників справи, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України , м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2026 року у справі № 916/4221/25 є такою, що не підлягає задоволенню, а висновок, викладений в рішенні суду першої інстанції є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню за мотивами, викладеними в постанові суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Розпорядженням адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м.Одеса від 23.01.2025 №65/8-рп/к розпочато розгляд справи №65/07-09/2025 за ознаками вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м. Київ та Товариством з обмеженою відповідальністю “УТІЛЬВТОРПРОМ”, м. Одеса порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів), проведених: 
Товариством з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” на закупівлю: Послуги у сфері поводження з радіоактивними, токсичними, медичними та небезпечними відходами (Послуги у сфері поводження з небезпечними відходами: Лот 1 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених грунтів (Поводження з небезпечними відходами (Боярське, Бердичівське, Лубенське, Сумське ЛВУМГ)); Лот 2 – Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених ґрунтів (Поводження з небезпечними відходами (Золотоніське, Кременчуцьке, Миколаївське ЛВУМГ)); Лот 3 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених ґрунтів (Поводження з небезпечними відходами (Богородчанське, Бібрське, Закарпатське ЛВУМГ); Лот 4 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених ґрунтів (Поводження з небезпечними відходами (Харківське, Запорізьке, Краматорське ЛВУМГ))), відповідно ідентифікатора UA-2022-08-05-000621-а (далі - Торги 1); 
Акціонерним товариством “Укртрансгаз” на закупівлю: Послуги у сфері поводження з радіоактивними, токсичними, медичними та небезпечними відходами (Послуги у сфері поводження з небезпечними відходами (збирання, перевезення, зберігання, сортування, оброблення: (перероблення), утилізація та/або видалення, знешкодження)), відповідно до ідентифікатора UA-2021-02-26-000464-с (далі - Торги 2); 
Акціонерним товариством “Укртрансгаз” на закупівлю: Послуги у сфері поводження з радіоактивними, токсичними, медичними та небезпечними відходами (Послуги у сфері поводження з небезпечними відходами (збирання, перевезення, зберігання, сортування, оброблення (перероблення), утилізація та/або видалення, знешкодження)) для забезпечення процесу зберігання природного газу ПСГ та функціонування сервісних філій), відповідно до ідентифікатора закупівлі UA-2021-02-26-000597-с (далі - Торги 3).
19.08.2025 адміністративною колегією Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Одеса прийнято рішення “Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу” №65/123-р/к у справі №65/07-09/2025.
Так, у вступній частині рішення вказано, що Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м. Київ та Товариство з обмеженою відповідальністю “УТІЛЬВТОРПРОМ” брали участь у відкритих торгах з публікацією англійською мовою на закупівлю: “Послуги у сфері поводження з радіоактивними, токсичними, медичними та небезпечними відходами (Послуги у сфері поводження з небезпечними відходами: Лот 1 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених ґрунтів (Поводження з небезпечними відходами (Боярське, Бердичівське, Лубенське, Сумське ЛВУМГ); Лот 2 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених ґрунтів (Поводження з небезпечними відходами (Золотоніське, Кременчуцьке, Миколаївське ЛВУМГ)); Лот 3 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених грунтів (Поводження з небезпечними відходами (Богородчанське, Бібрське, Закарпатське ЛВУМГ)); Лот 4 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених ґрунтів (Поводження з небезпечними відходами (Харківське, Запорізьке, Краматорське ЛВУМГ)))”, оголошення опубліковано на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель https://prozorro.gov.ua/, ідентифікатор процедури закупівлі: UA-2022-08-05-000621-а; “Послуги у сфері поводження з радіоактивними, токсичними, медичними та небезпечними відходами (Послуги у сфері поводження з небезпечними відходами (збирання, перевезення, зберігання, сортування, оброблення перероблення утилізація та/або знешкодження))”, оголошення опубліковано на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель, https://prozorro.gov.ua/, ідентифікатор процедури закупівлі: VA-2021-02-26-000464-c; “Послуги у сфері поводження з радіоактивними, токсичними, медичними та небезпечними відходами (Послуги у сфері поводження з небезпечними відходами (збирання, перевезення, зберігання, сортування, оброблення (перероблення), утилізація та/або видалення, знешкодження)) для забезпечення процесу зберігання природного газу ПСГ та функціонування сервісних філій)”, оголошення опубліковано на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель https://prozorro.gov.ua/, ідентифікатор процедури закупівлі: UA-2021-02-26-000597-с.
При цьому, відповідач в оскаржуваному рішенні стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м. Київ та Товариство з обмеженою відповідальністю “УТІЛЬВТОРПРОМ” узгодили свою поведінку з метою усунення змагання під час підготовки та участі в зазначених торгах.
В рішенні також зазначено, що Південним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України, м. Одеса встановлено обставини, які не можуть бути результатом випадкового збігу чи наслідком дії об`єктивних чинників та свідчать про наявність у діях Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м.Київ та Товариства з обмеженою відповідальністю “УТІЛЬВТОРПРОМ” ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, а саме: щодо Торгів 1: отримання банківських гарантій, сформованих однією банківською установою; узгодження поведінки під час підготовки до участі в Торгах 1 (залучення Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м.Київ до надання послуг у якості субпідрядної організації Товариства з обмеженою відповідальністю “УТІЛЬВТОРПРОМ”); наявність господарських відносин, які, в тому числі, пов`язані з предметом Торгів 1; антиконкурентна поведінка під час Торгів 1; щодо Торгів 2: узгодження поведінки під час підготовки до участі в Торгах 2; наявність господарських відносин, які, в тому числі, пов`язані з предметом Торгів 2; спільні особливості в документах, наданих у складі тендерної пропозиції; антиконкурентна поведінка під час Торгів 2; використання відповідачами однієї ІР-адреси; щодо Торгів 3: узгодження поведінки під час підготовки до участі в Торгах 3; наявність господарських відносин, які, в тому числі, пов`язані з предметом Торгів 3; спільні особливості документів, наданих у складі тендерної пропозиції; антиконкурентна поведінка під час Торгів 3; використання відповідачами однієї ІР-адреси.
Відповідно до п.117 Рішення №65/123-р/к від 19.08.2025 дослідженням усієї сукупності факторів, що об`єктивно могли вплинути на поведінку відповідачів, не спростовуються висновки адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про те, що: Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м. Київ та Товариство з обмеженою відповідальністю “УТІЛЬВТОРПРОМ” вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результату торгів, проведених: Товариством з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” на закупівлю: Послуги у сфері поводження з радіоактивними, токсичними, медичними та небезпечними відходами (Послуги у сфері поводження з небезпечними відходами: Лот 1 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених ґрунтів (Поводження з небезпечними відходами (Боярське, Бердичівське, Лубенське, Сумське ЛВУМГ)); Лот 2 – Послуги утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених грунтів (Поводження з небезпечними відходами (Золотоніське, Кременчуцьке, Миколаївське ЛВУМГ)); Лот 3 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених грунтів (Поводження з небезпечними відходами (Богородчанське, Бібрське, Закарпатське ЛВУМГ); Лот 4 - Послуги з утилізації/видалення токсичних відходів, окрім радіоактивних відходів і забруднених грунтів (Поводження з небезпечними відходами (Харківське, Запорізьке, Краматорське ЛВУМГ))), відповідно до ідентифікатора UA-2022-08-05-000621-а; Акціонерним товариством “Укртрансгаз” (ідентифікаційний код юридичної особи - 30019801) на закупівлю: Послуги у сфері поводження з радіоактивними, токсичними, медичними та небезпечними відходами (Послуги у сфері поводження з небезпечними відходами (збирання, перевезення, зберігання, сортування, оброблення (перероблення), утилізація та/або видалення, знешкодження) відповідно до ідентифікатора UA-2021-02-26-000464-с; Акціонерним товариством “Укртрансгаз” на закупівлю: Послуги у сфері поводження з радіоактивними, токсичними, медичними та небезпечними відходами (Послуги у сфері поводження з небезпечними відходами (збирання, перевезення, зберігання, сортування, оброблення (перероблення), утилізація та/або видалення, знешкодження)) для забезпечення процесу зберігання природного газу ПСТ та функціонування сервісних філій) відповідно до ідентифікатора закупівлі UA-2021-02-26-000597-с.
Так, 26.08.2025 року Товариству з обмеженою відповідальністю “Екоренсінг”, м.Київ шляхом надсилання рекомендованого поштового відправлення трекномер 0601184402290 було вручено копію витягу з рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Одеса від 19.08.2025 року у справі №65/123-р/к щодо визнання позивача таким, що допустив вчинення порушення передбаченого п.4 ч.2 ст.6, п.1 ст.50 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, а саме: 1) проведених Товариством з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України”, ідентифікатор закупівлі №UA-2022-08-05-000621-а (пункт 1 оскаржуваного рішення). Також, цим рішенням було накладено на позивача штраф за вчинення відповідних порушень закону відповідно до ст.52 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у розмірі 68 000 грн. (пункт 2 оскаржуваного рішення); 2) проведених Акціонерним товариством “Укртрансгаз”, ідентифікатор закупівлі №UA-2022-02-26-000464-с (пункт 4 оскаржуваного рішення). Також, рішенням було накладено на позивача штраф за вчинення відповідних порушень закону відповідно до ст.52 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у розмірі 68 000 грн. (пункт 5 оскаржуваного рішення); 3) проведених Акціонерним товариством “Укртрансгаз”, ідентифікатор закупівлі №UA-2021-02-26-000597-с (пункт 7 оскаржуваного рішення). І цим рішенням було накладено на позивача штраф за вчинення відповідних порушень закону відповідно до ст.52 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у розмірі 68 000 грн. (пункт 8 оскаржуваного рішення); 
На переконання позивача, оскаржуване рішення було прийнято з порушенням належної правової процедури, базується на недопустимих доказах та припущеннях відповідача щодо оцінки певних подій та явищ, що мали місце при проведені торгів. Позивач вважає, що наявні підстави для визнання недійсним пунктів 1,2,4,5,7,8 рішення Адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.08.2025 №65/123-р/к “Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу”.
Інших належних та допустимих доказів щодо спірних правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, матеріали справи не містять.
Предметом розгляду у даній справі є визнання недійсним рішення Адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м.Одеса від 19.08.2025 року у справі №65/123-р/к в частині, що стосується констатації вчинення порушень та накладення штрафів на позивача, а саме, пунктів 1,2,4,5,7,8 такого рішення. 

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
В даному випадку є підстави для розгляду справи по суті, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого права та законного інтересу, яке вважає порушеним відповідачем.
Згідно ст. 1, 2 Закону України „Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. Особливості спеціального статусу АМКУ обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються Законом України „Про захист економічної конкуренції”, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, визначених розділом VII Закону України „Про захист економічної конкуренції-” та Правилами розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затверджених розпорядженням Антимонопольного комітету України від 29.06.1998 №169 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 22.07.1998 за №471/2911 (надалі - Правила).
Відповідно до ст.3 Закону України „Про Антимонопольний комітет України" основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; сприяння розвитку добросовісної конкуренції; методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері публічних закупівель; проведення моніторингу державної допомоги суб`єктам господарювання та здійснення контролю за допустимістю такої допомоги для конкуренції.
Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом тощо.
Частинами 1, 2 ст.12 Закону України „Про Антимонопольний комітет України" передбачено, що для реалізації завдань, покладених на Антимонопольний комітет України, в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі утворюються територіальні відділення Антимонопольного комітету України, повноваження яких визначаються Комітетом у межах його компетенції. У разі необхідності можуть утворюватись міжобласні територіальні відділення. Повноваження територіальних відділень Антимонопольного комітету України визначаються цим Законом, іншими актами законодавства. Повноваження територіального відділення Антимонопольного комітету України не можуть виходити за межі повноважень Антимонопольного комітету України, визначених законом. 
Пунктами 1, 2 ч.5 ст. 14 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що адміністративна колегія територіального відділення Антимонопольного комітету України має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, про надання дозволу, надання попередніх висновків стосовно узгоджених дій, проводити розслідування або дослідження за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення, надавати попередні висновки стосовно узгоджених дій.
Оскаржуване у даній господарській справі рішення прийняте відповідачем у відповідності до Закону України “Про захист економічної конкуренції”.
Відповідно до приписів Закону України “Про захист економічної конкуренції”:
- економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку (абзац другий статті 1);
- узгодженими діями є укладення суб`єктами господарювання угод у будь-якій формі, прийняття об`єднаннями рішень у будь-якій формі, а також будь-яка інша погоджена конкурентна поведінка (діяльність, бездіяльність) суб`єктів господарювання; особи, які чинять або мають намір чинити узгоджені дії, є учасниками узгоджених дій (абзац перший частини першої і частина друга статті 5);
- антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (частина перша статті 6);
- антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів (пункт 4 частини другої статті 6);
- порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (пункт 1 статті 50);
- порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 51);
- за порушення, передбачені, зокрема, пунктом 1 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі, встановленому частиною другою статті 52 Закону України “Про захист економічної конкуренції”.
Судова колегія наголошує, що у вирішенні відповідних спорів, зокрема, з огляду на законодавчо-закріплений статус і повноваження Антимонопольного комітету України, суди не повинні перебирати на себе непритаманні судам функції органів Антимонопольного комітету України. Саме на орган Антимонопольного комітету України покладено обов`язок навести відповідні докази у своєму рішенні, на підставі яких орган дійшов висновку про обставини справи, а суд покликаний дослідити та оцінити наведені органом докази, і, в разі їх підтвердження, вони можуть бути достатніми для висновків органу, викладених у Рішенні Антимонопольного комітету України. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/23000/17.
Частиною першою статті 59 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України, зокрема, є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації, узгоджених дій відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
У розгляді справ про оскарження рішень Антимонопольного комітету України щодо визнання антиконкурентними узгодженими діями суб`єктів господарювання суд виходить із того, що для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов`язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків, оскільки достатнім є встановлення самого факту погодження конкурентної поведінки, яка може мати негативний вплив на конкуренцію.
Також, для визнання органом Антимонопольного комітету України порушення законодавства про захист економічної конкуренції вчиненим достатнім є встановлення й доведення наявності наміру суб`єктів господарювання погодити (скоординувати) власну конкурентну поведінку, зокрема шляхом обміну інформацією під час підготовки тендерної документації, що разом з тим призводить або може призвести до переваги одного з учасників під час конкурентного відбору з метою визначення переможця процедури закупівлі. Негативним наслідком при цьому є сам факт спотворення результатів торгів (через узгодження поведінки учасниками торгів). Узгоджена поведінка учасників торгів не відповідає його суті.
Підставою для такого висновку є те, що економічна конкуренція - це змагання між суб`єктами господарювання, з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання. Змагальність під час торгів забезпечується таємністю інформації. З огляду на зміст статей 1, 5, 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції” змагальність учасників процедури закупівлі передбачає самостійні та незалежні дії (поведінку) кожного з них, обов`язок готувати свої пропозиції окремо, без обміну інформацією.
Суд апеляційної інстанції, з огляду на дату прийняття оскаржуваного рішення Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України , м.Одеса зазначає, то до його оскарження підлягає застосуванню законодавство про захист економічної конкуренції, чинне з 01.01.2024.
Судова колегія зазначає, що норми права, за якими відповідачем здійснена кваліфікація правопорушення (пункт 1 статті 50 та пункт 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції") та про правильне застосування яких зазначає апелянт, є нормами матеріального права щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції за здійсненою Антимонопольним комітетом правовою кваліфікацією - притягнення суб`єкта господарювання за вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.
За порушення, передбачені, зокрема, пунктом 1 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі, встановленому частиною другою статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
У пункті 4 розділу VIII Порядку розгляду Антимонопольним комітетом України та його територіальними відділеннями заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, який затверджений розпорядженням Антимонопольного комітету від 19.04.1994 за № 5 (зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Антимонопольного комітету від 23.11.2023 №16-рп) містяться вимоги, які має містити рішення Антимонопольного комітету. Зокрема, у рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення, обґрунтування розміру штрафу та спростування заперечень, наданих особами, які беруть участь у справі, до подання з попередніми висновками у справі (у разі їх наявності). Під час вирішення питання про накладення штрафу у резолютивній частині рішення вказується розмір штрафу. Резолютивна частина рішення, крім відповідних висновків та зобов`язань, передбачених статтею 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та статтею 30 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", у необхідних випадках має містити вказування на дії, які відповідач повинен виконати або від яких утриматися для припинення порушення та усунення його наслідків.
У процесі розгляду справ господарські суди мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України правових норм у розгляді антимонопольної справи, повноту з`ясування обставин, які мають значення для справи; доведення Антимонопольним комітетом України обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; відповідність висновків, викладених у рішенні Антимонопольного комітету України, обставинам справи. Водночас, суди не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції та самостійно встановлювати, зокрема, обставини інкримінованого порушення, та збирати докази, що відноситься до дискреційних повноважень органів Антимонопольного комітету України під час розгляду антимонопольної справи.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.09.2019 у справі №910/13306/18.
Суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) Антимонопольного комітету України поза межами перевірки за критеріями, визначеними у статті 19 Конституції України та статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Отже, законодавчими приписами не регламентовано чіткого обов`язку Антимонопольного комітету щодо викладення структури рішення. Але, враховуючи загальні принципи та сталу судову практику, суд, не перебираючи на себе дискреційні повноваження відповідача, повинен надати оцінку правомірності того, що викладено самим Антимонопольним комітетом в оскаржуваному рішенні.
Судова колегія наголошує, що за усталеними висновками Верховного Суду у вирішенні спорів про визнання недійсними рішень Антимонопольного комітету про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, судам належить здійснювати оцінку доказів за своїм внутрішнім переконанням у порядку частини другої статті 86 Господарським процесуальним кодексом України, зокрема, досліджувати також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності та у розрізі підтвердження доказами кожного інкримінованого порушення окремо. При цьому сукупна оцінка доказів, вказаних Антимонопольним комітетом у оспорюваному рішенні, може вважатися більш вірогідною для підтвердження узгоджених дій саме позивачем лише у тому випадку, коли вона повністю виключає можливість вірогідності у одночасному існуванні обставин, які на думку Антимонопольного комітету, підтверджують таке узгодження.
Така практика є послідовною та чіткою з точки зору того, що стаття 86 Господарського процесуального кодексу України вимагає від суду надавати оцінку зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності, що відповідає приписам статей 73- 80, 86 Господарського процесуального кодексу України.
Від правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.
Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто, з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
Згідно з частиною четвертою статті 238 Господарського процесуального кодексу України в мотивувальній частині рішення суду зазначається серед іншого, висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів.
У даній справі матеріалами справи підтверджується, що позивач наголошував на тому, що докази, які покладені Комітетом в основу оскаржуваного рішення Антимонопольного комітету є такими, що зібрані відповідачем поза межами визначених Законом повноважень, а саме, зібрані до початку розгляду справи №65/07-09/2025, що є порушенням ст. 35 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Надаючи оцінку таким доводам, суд першої інстанції встановив, що за результатами розгляду справи №65/07-09/2025 визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м.Київ та Товариство з обмеженою відповідальністю “УТІЛЬВТОРПРОМ” вчинили правопорушення, передбачене п. 1 ст. 50 та п. 4 ч.2 ст. 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів Торгів 1, Торів 2 та Торгів 3, проведених Товариством з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” та Акціонерним товариством “Укртрансгаз” на закупівлю робіт та накладено, зокрема на Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м.Київ штраф в загальному розмірі 204 000 грн.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач, обґрунтовуючи рішення “Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу” №65/123-р/к у справі №65/07-09/2025 від 19.08.2025, зокрема, посилається на лист Головного управління ДПС в Одеській області від 24.08.2023 №13690/5/15-32-51-05, лист Головного управління ДПС у м.Києві від 22.08.2023 №25456/5/26-15-12-07-03, лист Товариства з обмеженою відповідальністю “Оператор газотранспортної системи України” від 24.06.2024 №ТОВВИХ-КТ-45, лист Акціонерного товариства “Укртрансгаз” від 21.06.2024 №40КТ, лист Публічного акціонерного товариства “БАНК ВОСТОК” від 19.04.2024 №1128-БТ, лист Акціонерного товариства “Комерційний банк “ПриватБанк” від 18.04.2024 №20.1.0.0.0/7-240409/7235, лист Товариства з обмеженою відповідальністю “Закупки.пром.уа” від 19.09.2023 №19/09ZK-1109, лист Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрнет” від 14.12.2023 №612/01/01-08, лист Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрінсталькон ім. В.М. Шимановського” від 07.03.2024 №39/01/04, які в подальшому використовує в якості доказів при прийнятті оскаржуваного рішення.
Як вірно зауважено судом першої інстанції, розпорядженням адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 23.01.2025 №65/8-рп/к розпочато розгляд справи №65/07-09/2025, однак збір доказів по справі почався ще у 2023 році.
Так, колегія суддів наголошує, що встановлені судом обставини свідчать про те, що всі висновки відповідача в оспорюваному Рішенні переважно базуються на інформації (доказах), збір та аналіз яких здійснено Комітетом до прийняття розпорядження від 23.01.2025 №65/8-рп/к.
У вирішенні спірного питання судова колегія враховує та зазначає, що Антимонопольний комітет у розгляді кожної справи має дотримуватися обов`язку всебічного, повного та об`єктивного з`ясування дійсних обставин справи на підставі доказів. Доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення (стаття 41 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).
Суд апеляційної інстанції вважає, що витребування інформації у суб`єктів є не окремим завданням чи самостійною функцією Комітету, а фактично є засобом збору органами Комітету інформації і відомостей, які необхідні для ефективного виконання покладених на нього законом завдань у спірному випадку, як під час дослідження обставин наявності ознак порушення антиконкурентного законодавства, так і під час розслідування справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Отже, вся інформація, яка зібрана органами Комітету під час виконання покладених на них законом завдань має правовий статус доказу та може бути покладена в основу прийнятого Комітетом Рішення. У спірних відносинах зібрана Комітетом інформації, яка була зібрана службовцями відповідача на виконання доручення Антимонопольного комітету України від 28.07.2023 №13-01/427 (вх.65-01/396К від 31.07.2023) за своєю суттю є доказовою основою для прийняття органом АМК розпорядження про початок розгляду справи, а тому відповідач не обмежений правом використання цієї інформації, як доказової бази у подальшому розгляді справи.
Разом із тим, судова колегія у цьому аспекті вважає за необхідне зазначити, що в силу положень Закону України «Про Антимонопольний комітет України» та Закону України «Про захист економічної конкуренції» Комітет у межах своїх дискреційних повноважень здійснює свої завдання щодо виявлення, припинення та притягнення до відповідальності за порушення антимонопольного законодавства в рамках адміністративної процедури - розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Суд апеляційної інстанції ураховує завдання Комітету, які визначені у статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» та положення статті 22-1 цього Закону у відповідній редакції і зазначає, що здійснення органами Антимонопольного комітету, як органом зі спеціальним статусом, своїх завдань має відповідати завданням і принципам, які визначені у статтях 3, 4 Закону та використовуватися останніми саме з метою, на виконання якої вони надані.
Слід мати на увазі і те, що Антимонопольний комітет у питаннях контролю дотримання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, органами адміністративно-господарського управління та контролю, суб`єктами господарювання законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, з метою недопущення вчинення суб`єктами господарювання антиконкурентних узгоджених дій, які призводять або можуть призвести до обмеження, усунення чи спотворення конкуренції на ринку, повинен мати певну свободу розсуду під час здійснення ним, зокрема, завдань, які визначені у статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України».
Втім, статті 22-1 статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» і стаття 40 Закону України «Про захист економічної конкуренції» не можуть тлумачитися, як такі, що вимагають від них такого ступеню збору інформації і відомостей на стадії виявлення ознак порушення, який може нівелювати положення та може тривати невиправдано довго (мати необмежений час або такий, що не є розумним), тобто, порушувати рівновагу між діями Комітету, вчиненими на виконання основної мети законодавства про захист економічної конкуренції та правом суб`єкта господарювання користуватися своїми правами, визначеними Законом України «Про захист економічної конкуренції» .
В силу положень статті 8, статті 9, частини другої статті 19 Конституції України, які є нормами прямої дії, Антимонопольний комітет, як державний орган, має виконувати свої дискреційні повноваження, керуючись принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства.
Відповідно до цих міркувань, судова колегія вважає, що у разі, коли органи Антимонопольного комітету будуть допускати необмежений підхід щодо тривалості строку збору інформації на стадії виявлення ознак порушення у діях суб`єкта господарювання, у т.ч. і відсутність обмежень щодо обсягу здобутої ним інформації на цій стадії, це може сприйматися, як порушення рівноваги балансу сторін під час розгляду антимонопольної справи. Зокрема, можуть бути об`єктивним чинником, який може послабити позицію суб`єкта господарювання,, як відповідача у антимонопольній справі, обмежуючи для нього час на формування своєї стратегії захисту (мати можливість зібрати та подати Комітету достатньо доказів на спростування його висновків, які наведені у поданні про попередні висновки у справі). З огляду на обмежені та присічні строки оскарження рішення Антимонопольного комітету, порушення рівноваги балансу сторін безпосередньо матиме вплив на можливість суб`єкта господарювання підготувати свою стратегія захисту, використовуючи своє право на оскарження рішення Антимонопольного комітету.
У спірному випадку суд апеляційної інстанції враховує, що хоча положення Закону України «Про захист економічної конкуренції» і не містять чітко визначеного строку, в межах якого органи Антимонопольного комітету можуть проводити дослідження обставин наявності чи відсутності в діях суб`єкта господарювання ознак порушення антиконкурентного законодавства, однак судова колегія наголошує, що законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом, а відтак, під час здійснення органом своїх повноважень, наявність у нього певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, межі дискреційних повноважень такого органу не можуть бути неоглядними. Міра такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, зокрема, з метою уникнення порушення нормативно-правових приписів та запобіганню зловживання.
Таким чином, в силу положень Закону України «Про Антимонопольний комітет України», питання щодо тривалості розслідування Комітетом наявності / відсутності ознак порушення антиконкурентного законодавства з моменту його початку до винесення розпорядження про початок розгляду справ та прийняття оскаржуваного рішення, незважаючи на відсутність нормативно запроваджених у Законі України «Про захист економічної конкуренції» строків розгляду й прийняття відповідного рішення, не дозволяє сприймати стан розв`язання цього питання безмежним, безкінечним, таким, що може тривати невиправдано довго.
За відсутності в нормах Закону України «Про захист економічної конкуренції» строків проведення Антимонопольним комітетом такої процедури, такий строк має бути розумним.
Також, відповідні правові висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду у справі №910/5546/25 від 02.06.2026 з аналогічних правовідносин.
Колегія суддів зазначає, що такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції.
Згідно з судовою практикою в межах розслідування порушення конкурентного законодавства ЄСПЛ неодноразово зазначав, що адміністративні органи, приймаючи рішення, не можуть забезпечувати дотримання гарантій, передбачених Конвенцією. Тому такі рішення згодом повинні бути предметом перевірки судового органу, що має "повну юрисдикцію" та насправді забезпечує гарантії пунктом 1 статті 6 Конвенції (зокрема, Albert and Le Compte v. Belgium, Tsfayo v. the United Kingdom, Vasteberga Taxi Aktiebolag And Vulic v. Sweden).
Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне звернутися до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.07.2019 у справі № 910/23000/17. У якій Велика Палата Верховного Суду наголосила на важливості дотримання принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, що орган Антимонопольного комітету України має враховувати при ухваленні рішень.
Відповідно до положень частини другої статті 6 Конституції України принцип поділу державної влади набуває сенсу лише за тієї умови, коли всі органи державної влади діють у межах єдиного правового поля. Це означає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.
Неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі [абзаци другий - четвертий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.04.2008 №4-рп/2008 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин другої, третьої, четвертої статті 219 Регламенту Верховної Ради України (справа про Регламент Верховної Ради України)].
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
З позиції гарантування основоположних прав людини, надання дискреційних повноважень органам обсяг яких не має чітко визначених меж було б несумісним з принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і Конституцією України (висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 18.05.2023 у справі № 910/19008/21.
Судова колегія наголошує, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи мають діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120; "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128; "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, пункт 72; "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 51).
В даному випадку є обов`язковим дотримання норм спеціального антиконкурентного законодавства щодо наявності або заяви певної особи або доручення Антимонопольного комітету України загалом для початку збору доказів та проведення перевірки відносно підприємств.
Суд апеляційної інстанції у цій справі також виходить з того, що у оскаржуваному рішенні зазначено, що таке здійснено відповідачем на підставі доручення Антимонопольного комітету України від 28.07.2023 № 13-01/427. Але відповідачем не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції такого доручення, яке повинно, за загальним правилом, містити в тому числі, і чіткий термін виконання цього доручення. Тобто, АМК, як державний орган із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель (в особі Голови АМК), визначив службовців органу Антимонопольного комітету (державного уповноваженого та управління розслідувань окремих видів антиконкурентних узгоджених дій), яких наділив правом на витребування інформації (необхідної для дослідження обставин наявності ознак у діях Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕКОРЕНСІНГ”, м.Київ та Товариства з обмеженою відповідальністю “УТІЛЬВТОРПРОМ” порушення антиконкурентного законодавства, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів) і це доручення (яке взагалі відсутнє в матеріалах справи) підлягало обов`язковому виконанню.
Але розпорядження адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №65/8-рп/к, яким розпочато розгляд справи №65/07-09/202, датоване тільки 23.01.2025 (про що вказують суду обидві сторони, незважаючи на те, що в матеріалах справи воно також відсутнє), що свідчить про недотримання відповідачем вищезазначених принципів та норм. 
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно зробив висновок про задоволення позову та вірно врахував, що відповідач не може виходити за межі наданих їм процесуальних повноважень та надав належну оцінку порушенню відповідачем процедури прийняття ним оскаржуваного рішення, враховуючи встановлення судом апеляційної інстанції факту нерозумності строку, в межах якого Комітет здійснював збір та аналіз інформації щодо наявності / відсутності в діях позивача ознак порушення антиконкурентного законодавства за мотивами, викладеними вище за текстом даної постанови. При цьому помилкове зазначення судом першої інстанції про те, що тільки з моменту прийняття розпорядження про порушення справи у органів Антимонопольного комітету України виникає право збирати і аналізувати документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказами у справі, не вплинуло на вірний висновок щодо задоволення позову і не є підставою в даному випадку для його скасування.
Так, дійсно Антимонопольний комітет у розгляді кожної справи має дотримуватися обов`язку всебічного, повного та об`єктивного з`ясування дійсних обставин справи на підставі доказів, якими можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Причому, вся інформація, яка зібрана під час виконання покладених на відповідача законом завдань може бути покладена в основу прийнятого в подальшому рішення. Разом з тим, як вже зазначалося вище за текстом постанови, відповідач в силу положень спеціального законодавства, в межах своїх дискреційних повноважень здійснює свої завдання щодо виявлення, припинення та притягнення до відповідальності за порушення антимонопольного законодавства тільки в рамках адміністративної процедури, зокрема, на підставі належних доказів (заяви або доручення) і з дотриманням, в тому числі строків розгляду справи, аби не допустити нівелювання принципу дотримання рівноваги між правами обох сторін, про що неодноразово зазначав суд касаційної інстанції.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, як такі, що не спростовують вірного висновку суду першої інстанції, оскільки оскаржуване рішення відповідача підлягає скасуванню в частині, визначеній у позовних вимогах, як таке, що прийняте з порушенням відповідачем процедури його прийняття в частині необхідності дотримання розумного строку при виконанні відповідачем його обов`язків, встановлених законом для того, аби докази, зібрані в обґрунтування такого рішення, були належними та допустимими при вирішенні відповідачем питання щодо встановлення порушень антиконкурентного законодавства в діях відповідачів.
Врахувавши положення частини першої статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції», якою визначено підстави для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України, а також надавши оцінку усій сукупності наявних у справі доказів та встановлених обставин, місцевий господарський суд обґрунтовано у сукупності встановив наявність підстав для визнання недійсними та скасування пунктів 1, 2, 4, 5, 7, 8 рішення Адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 65/123-р/к від 19.08.2025 у справі № 65/07-09/2025, прийнятого стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОРЕНСІНГ», м.Київ з урахуванням викладеного вище за текстом постанови.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Положеннями статті 79 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
З огляду на вищевикладене, дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд зазначає, що Південним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України у межах визначених законом повноважень та відповідно до норм законодавства про захист економічної конкуренції у рішенні №65/123-р/к від 19.08.2025, прийнятому за результатами розгляду справи № 65/07-09/2025, зазначено низку не належних доказів спотворення Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКОРЕНСІНГ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УТІЛЬВТОРПРОМ» результатів торгів.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про задоволення позову, а доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України , м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2026 року у справі №916/4221/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України , м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2026 року у справі № 916/4221/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2026 року у справі №916/4221/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.
Повний текст постанови складено та підписано 25.06.2026 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
 Судді 	 Я.Ф. Савицький	
 	  А.І. Ярош