ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 травня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/6838/24 
Номер провадження 22-ц/816/161/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Сидоренко А. П. , Нестеренка М. В. 
з участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В.

у присутності:
представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Фідірко Яни Сергіївни,
представника відповідача Сумської міської ради - Харченко Олега Олександровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником -  Федірко Яною Сергіївною , на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2025 року у складі судді Косолап М.М., ухвалене в м. Суми, повне рішення складено 24 лютого 2025 року,
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Комишан Марина Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом,
У С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві приватної власності належала кооперативна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 46,8 кв.м. 
З 06 вересня 1961 року ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та вони були батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент його смерті у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 були зареєстровані його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 , тому останні як спадкоємці першої черги прийняли спадщину після смерті власника житла по частки квартири. До нотаріуса із заявами про прийняття спадщини не зверталися. 
З лютого 2017 року позивачка проживала з ОСОБА_5 та його матір`ю у одній квартирі, вела спільний побут, мала взаємні права та обов`язки. Вона не була зареєстрована у житлі, зареєстрована у батьків, кількість зареєстрованих осіб впливала на розмір комунальних платежів.
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_4 . 
Її син - ОСОБА_5 , як спадкоємець першої черги за законом, фактично прийняв спадщину у вигляді частки спірної квартири та став одноосібним власником всього житла, проте своє право власності не оформив і помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
Позивачка стверджувала, що як спадкоємець четвертої черги, фактично прийняла спадщину після померлого чоловіка, адже постійно проживала з ним на момент відкриття спадщини, проте у видачі свідоцтва їй відмовлено з підстав пропуску строку для прийняття спадщини та не надання доказів факту проживання з померлим однією сім`єю.
Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просила суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю її зі спадкодавцем ОСОБА_5 більше п`яти років, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу - з лютого 2017 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_6 ; визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 . 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду позивачка подала через свого представника апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повною мірою дослідив обставини, які підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 протягом більше ніж п`яти років до його смерті. Проігнорував показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтвердили, що позивачка проживала з ОСОБА_5 як дружина в цивільному шлюбі, вела з ним спільний побут, мала взаємні права і обов`язки. На підтвердження ведення спільного побуту, позивачка надала до апеляційного суду виписку з банку, що підтверджує факт придбання нею холодильника у кредит.
Суд першої інстанції помилково вважав, що відсутність реєстрації позивачки за однією адресою зі спадкодавцем є достатньою підставою для відмови у позові. Суд не врахував, що позивачка не мала можливості зареєструвати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , через сімейні обставини (окремі бюджети з батьками ОСОБА_5 ) та вплив кількості зареєстрованих осіб на комунальні платежі.
Також суд не надав належної оцінки тій обставині, що позивачка, як особа, яка постійно проживала з ОСОБА_5 на момент смерті, фактично прийняла спадщину відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України та продовжує проживати у спірній квартирі після смерті ОСОБА_5 , що є проявом фактичного прийняття спадщини.
На підтвердження позовних вимог, а також доводів апеляційної скарги заявниця надала до апеляційного суду акт про фактичне місце проживання ОСОБА_1 від 13 березня 2025 року, рахунки СФ ТОВ «Газмережі», докази на підтвердження особи ОСОБА_5 : копії закордонного паспорта, військового квитка, водійського посвідчення, трудової книжки.
Сумська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, тому просить апеляційний суд відмовити позивачці у задоволенні її апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника Сумської міської ради, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8).
У квартирі були зареєстровані та проживали: власник - ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_5 (а.с. 73-74).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер (а.с. 12, 119), спадкова справа після його смерті не заводилась, свідоцтво про право власності не видавалось, заповіт ним не вчинявся (а.с. 79).
Спадкоємцями за законом першої черги після ОСОБА_3 були: дружина - ОСОБА_4 (а.с. 9-10) та син ОСОБА_5 (а.с. 11), які були зареєстровані та проживали разом зі спадкодавцем на момент смерті (а.с. 13). Крім того, зі слів позивачки суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 мали ще одного сина - ОСОБА_9 , який мешкає у АРК Крим. 
Спадкоємці за законом із заявами про прийняття спадщини не звертались.
ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_4 , а 1ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_5 (а.с. 14, 120, 121).
Спадкоємці за законом із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не звертались.
Позивачка підтвердила факт, що вона не здійснювала поховання ОСОБА_5 та його батьків, цим займалися за дорученням сина та брата відповідно, уповноважені ним особи.
Досліджені докази вказують на те, що за адресою: АДРЕСА_2 з серпня 2021 року обліковується заборгованість за житлово-комунальні послуги останній платіж надходив у серпні 2021 року, тобто за життя ще ОСОБА_4 (а.с. 126-132).
Після смерті ОСОБА_4 витрати на утримання житла не здійснювалися, зокрема і ОСОБА_5 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 не надала суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_5 , як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу з лютого 2017 року по день смерті останнього, що їх стосунки мали сімейний характер, їх пов`язував спільний побут, спільне ведення господарства, спільний бюджет, спільне харчування, спільне утримання майна - квартири АДРЕСА_1 , придбання майна для спільного користування, його ремонт, участь у спільних витратах на утримання житла.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, так які вони узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.
За змістом частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статей 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
З вимог ст. 1264 ЦК України вбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Згідно з пунктами 21, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України підлягає встановленню два юридичних факти: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.
В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.
Отже, до спадкоємців четвертої черги належать особи, які спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц.
З огляду на встановлені у справі обставини та викладені норми законодавства, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суд по суті спору та відхиляє доводи апеляційної скарги.
Заперечуючи оцінку суду, надану показанням свідків, заявниця апеляційної скарги, посилаючись на практику Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі №554/8023/15-ц, зазначила, що факт спільного проживання однією сім`єю може встановлюватися на основі сукупності доказів - показань свідків, факту спільного проживання за однією адресою, ведення побуту тощо, не лише документальних доказів. Стверджує, що суд безпідставно не врахував, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили факт проживання позивачки з ОСОБА_5 в цивільному шлюбі, ведення з ним спільного побуту, наявність між ними взаємних прав та обов`язків. 
Проте такі твердження заявниці апеляційної скарги не ґрунтуються на інших доказах у справі. 
Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мали доступу до спірної квартири та повідомили суду поверхневі знання про життя ОСОБА_5 , його батьків та ОСОБА_1 , зокрема і відомості, що чули від інших сусідів, не змогли повідомити про конкретні обставини спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , підтвердити ведення ними спільного побуту, наявність у них спільного бюджету, інших ознак сім`ї.
Колегія суддів погоджується з оцінкою місцевого суду, наданою цим показанням, вважає, що пояснення свідків у цій справі не є достатніми для висновку про проживання позивачки однією сім`єю ОСОБА_5 .
Посилання заявниці апеляційної скарги на практику Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 554/8023/15-ц, яка за змістом спірних правовідносин та предметом доказування не є подібною до справи, що переглядається, висновків суду першої інстанції також не спростовує.
Звертаючись до апеляційного суду зі скаргою позивачка долучила докази, які не були подані до суду першої інстанції, в обґрунтування поважності причин порушення строків та порядку подання доказів, визначеного процесуальним законом, вказала, що адвокат, який представляв її інтереси у суді першої інстанції не належним чином поставився до своїх обов`язків та не зібрав усіх достатніх доказів до позову.
Так на підтвердження ведення спільного побуту позивачка надала до апеляційного суду виписку за кредитом, зазначивши, що придбала холодильник. 
Проте виписка АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 10 січня 2007 року, укладеному між банком та ОСОБА_1 , не містить жодної інформації про призначення цих кредитних коштів (а.с. 181). Доказів придбання холодильника позивачка до суду не надала.
Відтак апеляційний суд не має підстав для висновку про те, що кредит був отриманий позивачкою з метою придбання саме побутової техніки безпосередньо для спільного користування з ОСОБА_5 .
Яким чином надана виписка банку спростовує висновки місцевого суду по суті спору та доводить наявність сімейних відносин між позивачкою та ОСОБА_5 заявниця у апеляційній скарзі не зазначила.
Крім того, позивачка надала до апеляційного суду акт про фактичне місце проживання від 13 березня 2025 року, складений мешканцями житлового будинку АДРЕСА_3 - квартири №36 ОСОБА_10 та квартири №3 ОСОБА_11 , про те, що ОСОБА_1 не зареєстрована, але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 25 жовтня 2001 року по теперішній час. Від імені ОСББ «ЕЛЕКТРОН - 2» акт затверджений М. Карпенком (а.с. 179).
Апеляційний суд зауважує, що факт проживання за однією адресою позивачки та спадкодавця без доведення факту ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.
Проживання позивачки у спірній квартирі після смерті ОСОБА_5 , наявність у неї доступу до усіх документів у квартирі через те, що власники померли, а спадкоємці, які прийняли спадщину відсутні, також не є свідченням того, що ОСОБА_1 мала сталі сімейні відносини з ОСОБА_5 протягом останніх п`яти років до дати його смерті.
ОСОБА_1 переконана, що постійно проживаючи з ОСОБА_5 на момент його смерті вона фактично прийняла спадщину відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України.
Відповідно до положень частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
З огляду на відсутність достатніх доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем: ведення спільного господарства, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, позивачка не довела свою належність до четвертої черги спадкоємців за законом, відтак положення частини 3 статті 1268 ЦК України на неї не поширюються.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті спору також не спростовують та не належить до тих підстав з якими чинний процесуальний закон пов`язує можливість зміни або скасування оскаржуваного рішення.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, відтак апеляційний суд залишає оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником -  Федірко Яною Сергіївною ,залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 травня 2026 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: А. П. Сидоренко 

М. В. Нестеренко