Справа № 297/498/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

29 червня 2026 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі: 
головуючого: судді Собослоя Г.Г.
суддів: Кожух О.А., Мацунича М.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 05 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту,
В С Т А Н О В И Л А:
В лютому 2025 року ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 06.03.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено Договір № 618015 про надання коштів на умовах споживчого кредиту на умовах споживчого кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію».
На умовах Кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 10 000 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 , а відповідач зобов`язувався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Строк кредиту 30 днів.
Позичальник свої зобов`язання за Кредитним договором виконав, а саме надав грошові кошти у обсязі та у строки визначеними умовами договору. Разом з тим, відповідач не виконав свої зобов`язання, передбачені умовами договору, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість за Кредитним договором. 
22.02.2021 ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу №015-220221. Відповідно до умов Договору відбулося відступлення права вимоги і за Договором № 618015 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 06.03.2020.
05.02.2024 ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»» уклали Договір факторингу №20240205/1, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором №618015.
Станом на 11.02.2025 року заборгованість відповідача становить 15 323,76 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 000 грн., заборгованості по процентам за користування в розмірі 2 980 грн., інфляційне збільшення – 2 343,76 грн.
У зв`язку з наведеним позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 15 323,76., судовий збір у сумі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.
Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 05 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено, у зв`язку з недоведеністю переходу права вимоги до ОСОБА_1 за вказаним Договором кредиту від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс», а в подальшому від ТОВ «Сіроко Фінанс» до ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»».
Не погоджуючись із цим рішенням суду ТОВ «Фінансова компанія «Артемінда-Ф» оскаржило таке в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції проігноровано позиції Київського апеляційного суду та залишено поза увагою правову позицію Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої відступлення права вимоги може здійснюватися лише щодо дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу прав, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про недоведеність переходу права грошової вимоги за договором №618015 (боржник ОСОБА_1 ) від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс». 
Крім того, скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги Постанови Національного банку України №163 від 15.12.2023 «Про затвердження Положення про таємницю фінансової послуги», а також Законів України «Про доступ до публічної інформації» та «Про інформацію», оскільки повні реєстри за договорами факторингу/відступлення прав вимоги становлять таємницю фінансової послуги та конфіденційну інформацію, яка може розкриватися виключно на підставі відповідного судового рішення (ухвали), у зв`язку з чим такі докази правомірно не надавалися позивачем у повному обсязі.
Також скаржник посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки порядку переходу права вимоги за Договором факторингу №015-220221 від 22.02.2021, оскільки відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.10.2020 у справі №910/10963/19, доказом переходу прав за зобов`язанням є відповідний правочин щодо відступлення права вимоги, а не документи, що засвідчують саме право (вимогу). При цьому за умовами п. 4.3 зазначеного договору факторингу право грошової вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами акту приймання-передання реєстру прав грошових вимог, а не на підставі окремого витягу з реєстру, підписаного обома сторонами, як помилково виходив суд першої інстанції; крім того, відповідний витяг із реєстру, підписаний обома сторонами договору, фактично було надано суду.
Окремо скаржник зазначає про незаконність висновків суду щодо недоведеності переходу права вимоги до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» за договором факторингу №20240205/1 від 05.02.2024, оскільки відповідно до п. 2.1.3 цього договору перехід права вимоги відбувається в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, а позивачем надано як витяг з реєстру щодо конкретного боржника ОСОБА_1 (на момент подання позовної заяви), так і, додатково, разом із відповіддю на відзив, повний реєстр боржників, підписаний обома сторонами договору, що в сукупності підтверджує факт переходу права вимоги.
Враховуючи викладене, скаржник вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що практика Київського апеляційного суду, на яку посилається позивач, не є джерелом права, а наведені позивачем постанови Верховного Суду ухвалені у справах з іншим предметом спору, при цьому окремі висновки помилково приписані позивачем Верховному Суду, тоді як насправді є позицією судів попередніх інстанцій.
Відповідач також зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт переходу права вимоги ні від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс», ні від ТОВ «Сіроко Фінанс» до позивача, оскільки надані документи є незаповненими бланками, витяги з реєстрів підписані лише однією стороною відповідних договорів факторингу, а докази оплати суми фінансування та підписаний обома сторонами реєстр прав вимоги відсутні.
Відповідач також заперечує проти прийняття нових доказів, доданих до апеляційної скарги, з посиланням на ст. 367 ЦПК України, оскільки позивачем не доведено об`єктивної неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції.
При цьому відповідач також посилається на правові позиції Верховного Суду, зокрема на постанову від 02.11.2021 у справі №905/306/17 (з аналогічними висновками у постановах від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012), відповідно до якої належним доказом набуття права вимоги за кредитним договором є належно оформлені та підписані договори відступлення права вимоги, реєстр договорів, право вимоги за якими відступається, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач, заперечуючи проти доводів відповідача, додатково зазначає таке.
Позивач вказує, що висновки, викладені у постанові Київського апеляційного суду від 08.04.2024 у справі №373/1102/23, на яку він посилався, фактично є узагальненням обов`язкових правових позицій Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду (зокрема постанов у справах №906/1174/18, №761/33403/17, №910/12525/20, №910/19199/21, №6-459цс17) щодо ознак договору відступлення права вимоги, необхідності існування дійсного зобов`язання на момент відступлення та обсягу прав, що переходять до нового кредитора, а тому доводи відповідача про необов`язковість урахування такої практики є помилковими.
Позивач також зазначає, що відповідачем і судом першої інстанції залишено поза увагою висновок Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №910/10963/19 про те, що доказом переходу права вимоги є саме правочин про відступлення, а не документи, які лише засвідчують це право.
Щодо доводу відповідача про можливість надання реєстрів з прихованою конфіденційною інформацією позивач заперечує, вказуючи на відсутність законодавчо визначеного порядку такого «доступного приховання» інформації та ставлячи під сумнів достовірність доказу, отриманого в такий спосіб.
Стосовно розрахунків між попередніми кредиторами за договором факторингу №015-220221 від 22.02.2021, позивач зазначає, що це питання не досліджувалося судом першої інстанції та не є предметом спору між позивачем і відповідачем, однак, спростовуючи відповідні доводи відзиву, додатково надав отриману від ТОВ «Сіроко Фінанс» сканкопію квитанції про розрахунок між первісним та проміжним кредиторами за вказаним договором факторингу.
Стороною відповідачем подано також клопотання про долучення доказів, понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, а стороною позивача - заперечення щодо поданого клопотання, а також додаткові пояснення у справі. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 15 323,76 грн, тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.
Судом встановлено, що 06.03.2020 між ТОВ «Лінеура» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі Договір № 618015 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписано у порядку, визначеному ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію».
Відповідно до умов Договору (індивідуальна частина), кредитор надає відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000 грн на 30 днів, а відповідач зобов`язався повернути грошові кошти, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту. Процентна ставка фіксована. Знижена процентна ставка – 1,14% від суми кредиту за кожен день користування у межах строку надання кредиту. Стандартна процентна ставка – 1,90% від суми кредиту за кожний день користування у межах строку надання кредиту, якщо клієнт не виконав умови, зазначені в п.1.4.1 для застосування зниженої процентної ставки.
Кредитні кошти надаються позичальнику у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжну карту за наступними реквізитами НОМЕР_2 .
Згідно інформації сервісу онлайн платежів ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 26.02.2024 № 93-2602, 06.03.2020 о 10:17:06було успішно перераховано кошти на суму 10 060 грн на маска картку № НОМЕР_1 , номер транзакції в системі іРау.ua – 50325115, зараховано 10 000 грн.
08.04.2020 сторони уклали Додатковий договір до Договору № 618015 про продовження строку користування кредитом до 09.05.2020. розмір процентної ставки 1,90%. 
22 лютого 2021 року ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) та ТОВ «Сіроко Фінанс» (фактор) підписали договір факторингу № 015-220221 з додатками.
Пунктом 4.1 передбачено, що у відповідності до умов цього договору клієнт відступає факторові права грошових вимог до боржників, які виникли у клієнта на підставі кредитних договорів з боржниками, в розмірі дійсної заборгованості. Права грошових вимог, що відступаються клієнтом факторові, їх кількість, сума та деталізація, визначаються відповідним реєстром.
Відповідно до п. 4.3 договору факторингу № 015-220221 на виконання умов цього договору, переуступлені за Реєстром права грошових вимог переходять до фактора з моменту підписання сторонами Акта приймання-передання відповідного Реєстру прав грошових вимог (Додаток 3) та виконання фактором зобов`язання з передачі клієнтові суми фінансування, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх зобов`язань (за винятком майбутньої вимоги, яка вважається переданою Фактору з дня виникнення права вимоги до боржника).
До матеріалів справи було долучено Витяг з реєстру прав вимог № 015-220221 від 22.02.2021, у якому зазначено П.І.Б. відповідача, його РНОКПП, номер та дата кредитного договору та сума заборгованості за ним, підписаний представником та скріплений печаткою ТОВ «Сіроко фінанс». 
05 лютого 2024 року ТзОВ «Сіроко фінанс» (клієнт) та ФК «Артеміда-Ф» (фактор) підписали договір факторингу № 20240205/1 з додатками, згідно з п. 1.1 якого фактор передає грошові кошти (розмір фінансування) в розпорядження клієнта за плату у передбачений договором спосіб, а клієнт відступає фактору належні йому права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги.
Відповідно до платіжної інструкції № 406 від 06.02.2024 ФК «Артеміда-Ф» сплатило ТОВ «Сіроко фінанс» грошові кошти у сумі 4 639,99 грн в рахунок оплати придбання згідно договору факторингу № 20240205/1 від 05.02.2024 (а.с. 21).
Витяг з реєстру прав вимог № 20240205/1 від 10 лютого 2024 містить інформацію про П.І.Б. відповідача, його РНОКПП, номер та дата кредитного договору та сума заборгованості за ним (а.с. 18).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів переходу права грошової вимоги за вказаним договором від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс» за Договором факторингу №015-220221 від 22.02.2021 та від ТОВ «Сіроко Фінанс» до позивача за Договором факторингу №20240205/1 від 05.02.2024, оскільки додані до позовної заяви Додаток №2 та інші додатки до договорів факторингу є незаповненими бланками, а наданий витяг з реєстру, сформований 05.02.2024, не відповідає формі Додатку №2 та не підписаний ТОВ «Лінеура Україна».
З таким висновком частково погоджується і колегія суддів з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статей 513, 514 ЦК України відступлення права вимоги є правомірним способом заміни кредитора у зобов`язанні. Відповідно до статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу клієнт відступає факторові право грошової вимоги до боржника.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що належними доказами, які засвідчують факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012, від 02.11.2021 у справі №905/306/17).
Щодо мотивів відхилення витягу з реєстру судом першої інстанції, колегія суддів частково не погоджується з його висновком про те, що витяг з реєстру боржників є неналежним доказом виключно через його невідповідність формі Додатку № 2 та відсутність підпису ТОВ «Лінеура Україна».
Реєстр боржників є документом, що містить інформацію щодо усіх боржників, право вимоги до яких передається за договором факторингу, і дослідження його в повному обсязі в межах конкретного судового провадження не є необхідним. Витяг з реєстру, що персоналізовано стосується конкретного боржника, є належним та допустимим доказом, оскільки він індивідуалізує предмет відступлення (конкретну вимогу до конкретного боржника ОСОБА_1 ). Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
Разом з тим, факт належності витягу з реєстру як інформаційного документа не звільняє позивача від обов`язку довести настання самого моменту переходу права вимоги, який сторони договору факторингу пов`язали з іншими юридичними фактами.
Позивач в апеляційній скарзі посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18, відповідно до якої відступлення права вимоги можливе лише щодо дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу прав. Колегія суддів погоджується з тим, що зазначена презумпція є усталеною в судовій практиці, однак зазначає, що сама по себе вона не звільняє позивача від обов`язку довести належними та допустимими доказами факт реального переходу цієї вимоги відповідно до умов укладеного правочину.
Щодо порядку переходу права вимоги за п. 4.3 Договору факторингу.
Відповідно до п. 4.3 Договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021, право вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами Акту прийняття-передання відповідного Реєстру прав грошових вимог (Додаток 3) та за умови виконання зобов`язання з передачі суми фінансування.
Таким чином, сторони договору факторингу самостійно визначили момент виникнення у фактора права вимоги, пов`язавши його з настанням одночасно кількох умов, а саме: підписанням правоустановлюючого документа (Акту) та здійсненням оплати (передачі фінансування).
Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) прямо зазначив, що у разі, коли сторони у договорі факторингу поставили перехід права вимоги у залежність від одночасного виконання кількох умов (укладення договору, підписання акту прийняття-передання та сплата суми фінансування), — тягар доведення виконання цих умов покладається на особу, яка звертається із відповідними вимогами до суду.
За матеріалами справи, належним чином оформленого Акту прийняття-передання реєстру прав грошових вимог за Договором факторингу № 015-220221 від 22.02.2021, а також документів на підтвердження сплати суми фінансування до суду першої інстанції надано не було. До позовної заяви позивачем було долучено лише незаповнений шаблон (бланк) акту, який не містить жодних відомостей щодо передачі права вимоги до конкретного боржника ОСОБА_1 , та жодних платіжних документів.
Витяг з Акту прийняття-передання Реєстру № 015-220221, заповнений та завірений товариством, а також квитанція (платіжний документ) про сплату суми фінансування були надані позивачем лише на стадії апеляційного провадження. Відтак, ці докази не можуть бути прийняті апеляційним судом до розгляду відповідно до вимог частини третьої статті 367 ЦПК України.
Оскільки обидві обов`язкові умови (належне оформлення Акту та здійснення оплати) не були підтверджені належними та допустимими доказами під час розгляду справи судом першої інстанції, саме лише посилання на умови договору без доведення їх фактичного виконання не може вважатися підтвердженням переходу права вимоги в цілому.
Недоведеність набуття чинного права вимоги до ОСОБА_1 на першому етапі - від первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс» - автоматично унеможливлює правомірність його наступного відступлення на користь позивача.
Відповідно до статті 1078 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 906/1174/18, відступлення права вимоги може здійснюватися лише щодо дійсної вимоги, що існувала на момент її переходу. Оскільки ТОВ «Сіроко Фінанс» не довело належними доказами набуття чинного права вимоги до ОСОБА_1 від первісного кредитора, воно не мало юридичного права у подальшому відчужувати чи передавати цю вимогу позивачу, адже ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю є по суті правильним.
Отже, за відсутності в матеріалах справи станом на час розгляду її судом першої інстанції заповненого акта приймання-передання реєстру та доказів фінансування, є неможливим встановити факт виконання умов, необхідних для переходу права вимоги від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс».
Недоведеність переходу права вимоги на першому етапі унеможливлює встановлення правомірності відступлення цього права на наступному етапі — від ТОВ «Сіроко Фінанс» до позивача, оскільки відповідно до статті 1078 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 906/1174/18, відступлення права вимоги може здійснюватися лише щодо дійсної вимоги, що існувала на момент її переходу.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем факту набуття ним права вимоги до ОСОБА_1 за Договором №618015 від 06.03.2020, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, хоча мотивація підлягає уточненню в частині, зазначеній вище.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381–384 ЦПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» задовольнити частково.
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 05 червня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 червня 2026 року.
Головуючий: 
Судді: