ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 826/14663/17
адміністративне провадження № К/9901/56936/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів - Юрченко В.П., Хохуляка В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Колективного підприємства «Санайн»
на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.04.2018 (суддя: Шейко Т.І.)
та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018 (судді: Сорочка Є.О., Літвіна Н.М., Федотов І.В.)
у справі № 826/14663/17
за позовом Колективного підприємства «Санайн»
до Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2017 року Колективне підприємство «Санайн» (далі - позивач, КП «Санайн») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві, податковий/контролюючий орган), в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 31.08.2017:
1) № 0045101404, яким КП «Санайн» донараховано суми по сплаті податку на додану вартість у розмірі 10 388 грн;
2) № 0045111404, яким КП «Санайн» донараховано суми по сплаті податку на додану вартість у розмірі 172 612 грн. (основного платежу) та 43 153 грн. (штрафних санкцій).
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що податковий орган за наслідками проведеної документальної позапланової виїзної перевірки КП «Санайн» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з постачальниками ТОВ «Іствуд Груп» за період з 01.12.2015 по 30.04.2016 та ТОВ «Будконсалт Плюс» за період з 01.05.2015 по 30.06.2015, дійшов помилкового висновку щодо нереальності господарських операцій з цими підприємства, оскільки господарські операції мали реальний характер.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.04.2018, залишеного без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що станом на час здійснення операцій засновником, директором та головним бухгалтером ТОВ «Іствуд Груп» значилась ОСОБА_1 , яка в рамках кримінального провадження №32016100060000117 повідомила, що підприємство зареєструвала за винагороду і будь-якою господарською діяльністю не займалась та не підписувала жодних фінансових документів, з огляду на що зважаючи на предмет укладених договорів між КП «Санайн» та ТОВ «Іствуд Груп» та зважаючи на те, що ТОВ «Іствуд Груп», як виконавець,-керівник якої заперечує взагалі свою причетність до фінансово-господарської діяльності підприємства, суди погодилися з податковим органом з приводу фіктивності господарських операцій між цим суб`єктом господарювання.
Крім того, суди попередніх інстанцій відносно взаємовідносин КП «Санайн» з ТОВ «Будконсалт Плюс» також дійшли висновку про нереальність господарських операцій, оскільки директором ТОВ «Будконсалт Плюс» зазначено ОСОБА_2 , який 23.01.2017 надав пояснення, в яких повідомив, що він зареєстрував підприємство за винагороду і після реєстрації цього підприємства жодного відношення до ведення фінансово-господарської діяльності не мав; фінансові документи не підписував і договори не заключав; де знаходяться офісні приміщення товариства йому не відомо, печаток та документів не отримував.
Суд апеляційної інстанції у своїй постанові також посилається на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2018 у справі № 752/2434/18, якою засновника та директора ТОВ «Будконсалт Плюс» було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Крім того, суди попередніх інстанцій, посилаючи на позицію Верховного Суду України у рішеннях, зокрема, у справі № К/826/15034/14 від 01.12.2015, № 21-2430а16 від 22.11.2016, № К/9901/1478/18 від 16.01.2018, зазначили, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
Відтак суди дійшли висновку, що позивач не спростував доводів відповідача щодо фіктивності контрагентів позивача (ТОВ «Іствуд Груп» та ТОВ «Будконсалт Плюс»).
Не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В доводах касаційної скарги скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права та порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Зауважує, що товари та роботи за договорами, укладеними між позивачем та його контрагентами - ТОВ «Іствуд Груп» та ТОВ «Будконсалт Плюс» були поставлені та виконані у повному обсязі, а відтак претензій до їх кількості, якості та строків у КП «Санайн» та у генерального замовника відсутні. Підтвердженням виконання вказаних договорів є фотографії, на яких зафіксовано, що всі роботи та послуги дійсно мали місце, зокрема, вигляд ПРК до обклеювання наліпкою та вигляд після обклеювання, що підтверджує, що роботи та послуги дійсно мали місце. Більш того, факт належно виконаних господарських операцій підтверджується первинними документами, які містять всі передбачені законодавством реквізити, копії яких наявні в матеріалах справи.
Позивач звертає увагу, що жодних невідповідностей оформлення вказаних первинних документів позивача вимогам чинного законодавства не встановлено, що вочевидь спростовує твердження про їх невідповідність. 
Більш того, за переконанням позивача, матеріалами справи не підтверджено, що на час укладення та виконання договорів з ТОВ «Іствуд Груп» та ТОВ «Будконсалт Плюс», останні не були зареєстровані юридичними особами та не були платниками ПДВ. Податковим органом також не надано жодних доказів визнання спірних правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, недійними в судовому порядку.
Додає, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2018 у справі № 752/2434/18 засновника та директора ТОВ «Будконсалт Плюс» було звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими обставинами за фактом здійснення фіктивного підприємства. Саме на цій підставі суд апеляційної інстанції прийняв рішення про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача. 
Однак, щодо ТОВ «Іствуд Груп» таких обставин встановлено не було, доказів існування рішення суду у кримінальному провадженні не надано. Фактично суди надали свою оцінку вказаним обставинам лише на підставі безпідставних, не підтверджених доказами тверджень відповідача, які базувались лише на підставі кримінальних проваджень і без зазначення, яке відношення до них мають керівник чи засновник КП «Санайн». При цьому, обґрунтуванням того, що ТОВ «Іствуд Груп» не виконувало жодних робіт є виключно протокол допиту свідка - ОСОБА_1 в межах кримінального провадження № 32016100060000117, яка була директором вказаного підприємства. 
В той же час, як стверджує скаржник, відкрите кримінальне провадження не є преюдиційним фактом, який дає змогу обґрунтовано вказати, що вказане підприємство є таким, що здійснювало свою діяльність без мети настання реальних наслідків.
Крім того, скаржник додає, що протокол допиту свідка в межах кримінального провадження № 32016100060000117 є неналежним доказом, оскільки відповідачем не було надано суду підтвердження, що це протокол є дійсним на момент розгляду даної справи в суді та відповіді на запитання щодо ходу розгляду розслідування цього кримінального провадження, яке зареєстроване в ЄРДР 29.07.2016 надано також не було, а відтак, вказана обставина, яка покладена в основу прийняття судових рішень судами попередніх інстанцій в цій частині не була з`ясована судами попередніх інстанцій, у зв`язку з чим відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що ТОВ «Іствуд Груп» є таким, що здійснювало свою фінансово-господарську діяльність без мети настання реальних наслідків або з метою прикриття незаконної діяльності.
Крім зазначеного, позивач також наголошує на порушенні судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки позивачем було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, з підстав не отримання відзиву податкового органу на апеляційну скаргу та ознайомлення з таким відзивом, для захисту своїх прав та інтересів шляхом надання своїх аргументів на такий відзив, тоді як суд апеляційної інстанції відмовив позивачу у такому відкладенні, наголосивши на затягуванні позивачем розгляду справи, чим порушив права позивача на судовий захист..
Враховуючи викладене скаржник просить задовольнити касаційну скаргу.
Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій без змін, наголосивши на їх правильності. 
Щодо порушення норми процесуального права, то податковий орган зауважив, що разом з відзивом на апеляційну скаргу податковим органом було надано, у відповідності до ч. 5 ст. 304 КАС України, також і докази надіслання 14.06.2018 копії відзиву на адресу позивача. Тоді як відмова у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи не може свідчити про порушення права позивача на судовий захист.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та пояснення податкового органу, викладені у відзиві на касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку КП «Санайн» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з постачальниками ТОВ «Іствуд Груп» (код 39857923) за період з 01.12.2015 по 30.04.2016 та ТОВ «Будконсалт Плюс» (код 39315010) за період з 01.05.2015 30.06.2015, за результатами якої складено акт від 11.08.2017 № 564/26-15-14-04-05/22917549 (т. 1 а.с. 20-42), яким встановлено порушення КП «Санайн» п. 44.1 ст. 44, п.185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за червень 2015 року (ряд. 24 Декларації) на загальну суму 10 388, 00 грн. та заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного (податкового) періоду (рядок 25) на загальну суму 172 612, 00 грн. а саме: - травень 2015 року - 25616 грн.; - грудень 2015 року - 18317 грн.; - січень 2016 року - 47623 грн.; - лютий 2016 року - 3740 грн.; - березень 2016 року - 22472 грн.; - квітень 2016 року - 54844 грн.
На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 31.08.2017 № 0045101404 про зменшення розміру від`ємного значення суми ПДВ на 10388,00 грн. (т. 1 а.с. 55) та № 0045111404 про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ за податковим зобов`язанням на 172612,00 грн. та штрафними фінансовими санкціями на 43153,00 грн. (т. 1 а.с. 56).
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковим кодексом України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Приписами п/п. 14.1.181. п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що податковим кредитом є сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з п. 185.1. ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Положеннями п. 186.1. ст. 186 ПК України передбачено, що місцем постачання товарів є: а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах «б» і «в» цього пункту); б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою; в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.
Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).
Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. 
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).
Таким чином, будь-які документи (у тому числі, договори, акти, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що встановлені у рамках кримінального провадження обставини щодо непричетності директорів та засновників ТОВ «Іствуд Груп» та ТОВ «Будконсалт Плюс» до фактичної діяльності останніх та використання цих осіб для номінального оформлення безтоварних операцій виключають добросовісність податкової вигоди, на яку претендує платник по взаємовідносинам зі спірним контрагентом.
В контексті наведеного, колегія судів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19 зазначила, що суб`єкт господарювання з ознаками фіктивності є правосуб`єктним, незважаючи на дефекти при його створенні чи мету діяльності.
У цій постанові Велика Палата підтвердила вже сформовану Верховним Судом правову позицію, яка зводиться до того, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. 
Сам факт наявності кримінального провадження не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, здійснених між платником та його контрагентом. Більш того, за відсутності доказів щодо непричетності засновників до здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства та дослідження їх судом, не є достатнім лише посилання відповідача на наявність розслідування та/або відкритого кримінального провадження, оскільки вказане не містить встановлених обставин, які б доводили невиконання контрагентом своїх договірних зобов`язань саме за господарськими відносинами з позивачем або обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності.
Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові також зробила висновок, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. 
Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Суд звертає увагу, що у постанові від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19 Велика Палата Верховного Суду визнала обґрунтованим висновок про те, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу; суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Велика Палата звернула увагу, що відповідно до частин 6 та 7 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
У наведеній постанові Великою Палатою Верховного Суду також зроблено висновок, що вирок щодо посадової особи контрагента за статтею 205 КК України, а також ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності за цією статтею КК України у зв`язку із закінченням строків давності не можуть створювати преюдицію для адміністративного суду, якщо тільки суд кримінальної юрисдикції не встановив конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності позивача. Такі вирок чи ухвала суду за результатами розгляду кримінального провадження мають оцінюватися адміністративним судом разом з наданими первинними документами та обставинами щодо наявності первинних документів, правильності їх оформлення, можливості виконання (здійснення) спірних господарських операцій, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та можливого використання придбаного товару (робіт, послуг) у подальшій діяльності.
Колегія суддів зазначає, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду та з огляду на положення статті 90 КАС України обставини підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, причому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних.
Отже, визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій.
Разом з тим, судами попередніх інстанцій не встановлено, чи приймався вирок у кримінальній справі щодо притягнення директора ТОВ «Іствуд Груп» до кримінальної відповідальності або ухвала про звільнення вказаної особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а також чи встановив суд кримінальної юрисдикції в межах такого вироку або ухвали, за їх наявності, конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності контрагента з позивачем в межах спірного договору.
При цьому, в матеріалах справи міститься ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2018 у справі № 752/2434/18, якою кримінальне провадження № 32017100010000020 відносно директора ТОВ «Будконсалт Плюс» ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК закрите та звільнено вказану особу від кримінальної відповідальності за вчинення вказаного злочину у зв`язку із закінченням строків давності.
Водночас, матеріали справи не містять доказів набрання законної сили вказаної ухвали, а також зі змісту судових рішень вбачається, що така ухвала не досліджувалася на предмет встановлення судом кримінальної юрисдикції в межах такої ухвали, конкретних обставини щодо дій чи бездіяльності контрагента - ТОВ «Будконсалт Плюс» з позивачем в межах, укладеного між ними договору.
Крім того, суди також не перевірили, чи на момент здійснення господарських операцій, контрагенти позивача були зареєстровані як юридична особа, чи перебували на обліку у відповідних територіальних органах ДФС, чи володіли спеціальною податковою правосуб`єктністю (зокрема, чи станом на день складання податкових накладних за операціями надання послуг були платниками ПДВ), які, у тому числі, надавали право за рахунок проведених операцій формувати покупцеві-позивачу податковий кредит. 
Колегія суддів також зауважує, що поза увагою судами попередніх інстанцій залишилось те, що в акті перевірки податковий орган не ставить під сумнів достовірність даних, які містяться в первинних бухгалтерських документах, а також не зазначає про невідповідність первинних бухгалтерських документів вимогам чинного податкового законодавства. 
Також не заперечується і те, що оформлені контрагентами податкові накладні відповідають вимогам статті 201 ПК України та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, тобто пройшли відповідну перевірку на «ризиковість».
Щодо доводів позивача відносно порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, то Суд вважає вказані доводи безпідставними, оскільки позивачем у касаційній скарзі не конкретизується, яку саме норму права порушено судом апеляційної інстанції, зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься квитанція про направлення податковим органом на адресу позивача копії відзиву на апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 50), що узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 304 КАС України, який направлено 14.06.2018, тоді як судове засідання в суді апеляційної інстанції було призначено на 19.06.2018, а відтак таку копію відзиву на адресу позивача було направлено завчасно.
За таких обставин, касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу позивача, вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
За правилами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Водночас, Суд зауважує, що відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» ліквідовано Окружний адміністративний суд м. Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у м. Києві. 
Згідно з абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Враховуючи приписи Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», розглядувана справа підлягає направленню на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Колективного підприємства «Санайн» задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.04.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018 у справі № 826/14663/17 скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І.А. Васильєва
Cудді В.П. Юрченко
В.В. Хохуляк