ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"12" травня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/489/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребної К.Ф. при секретарі судового засідання Фатєєвій Г.В. розглянувши справу №916/489/26
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “АРСЕЛОР МЕТ” (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 3, оф. 6, код ЄДРПОУ 45090419)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Уманьфермаш” (65104, м. Одеса, вул. Академіка Корольва, буд. 58, кв. 107 код ЄДРПОУ 42158400)
про стягнення 4 901 797,90грн.

Представники сторін:
Від позивача: Єленич О.В. ордер; 
Від відповідача: не з`явився;
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “АРСЕЛОР МЕТ” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Уманьфермаш” про стягнення 4 901 797,90грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.02.2026р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/489/26 за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.04.2026р. підготовче провадження було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні. 
Відповідач в судові засідання не з`являвся. Про дату, час та місце проведення засідання суду був належним чином повідомлений, шляхом скерування ухвал суду в систему “Електронний суд”, які доставлені в електронний кабінет останнього, що підтверджується довідками про доставку документа в кабінет електронного суду, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду".
17.03.2026р. за вх. №9296/26 до суду від відповідача надійшов відзив на позову заяву, згідно якого останній фактично проти суми основного боргу не заперечував, разом з тим просив суд зменшити розмір пені на 90 відсотків до 42 825грн. 
30.03.2026р. за вх. 9889/26 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній вважає що клопотання відповідача щодо зменшення штрафних санкцій є безпідставними, не підтверджені належним та допустимим доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Судом, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 
Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.
Як вказує позивач, 10.07.2025р. між Товариства з обмеженою відповідальністю “Уманьфермаш” (Покупець) та Товариство з обмеженою відповідальністю “АРСЕЛОР МЕТ” (Продавець) було укладено Договір поставки № 10-7-25/68, за умовами якого Постачальник, відповідно до замовлення Покупця зобов`язується в обумовлені сторонами строки поставити та передати Покупцеві металопродукцію, далі за текстом – Товар, у його власність для подальшого використання в господарській діяльності. Конкретна кількість, якість, асортимент товару визначається у відповідній специфікації та/або видатковій накладній, які після складання стають невід`ємною частиною цього договору (п.1.1 договору). 
Поставка товару може здійснюватися партіями. Під партією товару в цьому договорі розуміється кількість товару, передбачена окремою специфікацією та/або видатковою накладною (п.1.2 договору). 
Відповідно до п.3.11 договору, обов`язок Постачальника за договором вважається виконаним, а Покупець вважається таким, що не має претензій до поставленого товару, після фактичного приймання Покупцем товару. Право власності на товар переходить від постачальника до Покупця з моменту фактичної передачі товару та підписання сторонами видаткової накладеної (п.3.12 договору).
Згідно п.4.1 договору, загальна ціна договору, що поставляється у відповідно до цього договору (ціна договору) складається з сумарної вартості всіх партій товару, поставлених в межах цього договору. Ціна одиниці товару і ціна партій товару вказується у відповідних специфікаціях та/або видаткових накладних. 
Розрахунки між сторонами здійснюються у Національній валюті України і безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника, зазначений в розділі 11 цього договору, на підставі рахунку Постачальника та підписаної сторонами специфікації та/або видаткової накладної. Якщо дата оплати не є робочим або банківським днем, то платіж переноситься на наступний банківський день (п.4.2 договору). 
Відповідно до п.4.3 договору, Покупець здійснює 10 (десяти) відсоткову передплату вартості замоленого товар, якщо інший порядок не передбачений у відповідній специфікації. 
Пунктом 4.4 договору передбачено, що датою оплати товару вважається дата зарахування грошових коштів, сплачених Покупцем, на поточний рахунок Постачальника. 
Остаточна оплата (90%) вартості поставленого товару здійснюється Покупцем протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту здійснення його передачі у власність (п.4.5 договору). 
Відповідно до п.5.3.1 договору, Постачальник зобов`язаний в порядку та на умовах, встановлених цим договором, поставити товар в обумовлені сторонами строки згідно додатків до договору. Покупець зобов`язаний, прийняти товару, ціна, асортимент та кількість якого відповідають умовам договору. Оплатити отриманий товар по кількості та якості і у розмірах та у строки, що встановлені даним договором (п.5.4.1 договору). 
У разі несвоєчасного здійснення оплати Покупцем за поставлений товар, Покупець оплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (п.6.1 договору).
Згідно п.6.2 договору, при простроченні оплати за поставлений товар більше ніж на 5 (п`ять) робочих днів, покупець додатково сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми заборгованості. 
Позивач вказує, що на підставі рахунку Постачальника №3489 від 09.07.2025 року Покупцем відповідно до п.4.3. Договору було здійснено 10% передплати згідно з платіжною інструкцією №179 від 11.07.2025 року в сумі 554 777, 33 грн. 
В подальшому, як зазначає позивач, 27.03.2025р на виконання умов зазначеного договору ним було поставлено відповідачу товар на суму 5 558 508,34грн., що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною №РН-0001031 від 23.07.2025р., копія якої містяться в матеріалах справи. 
Поряд з цим як вказує позивач, відповідач свої зобов`язання за договором щодо оплати вартості отриманого товару належним чином та в повному обсязі не виконав, вартість поставленого товару оплатив частково в сумі 1 919 777,33грн. в наслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 3 638 731,01грн..
За посиланнями позивача Гарантійним листом №10 від 10.07.2025 року ТОВ «УМАНЬФЕРМАШ» гарантував ТОВ «АРСЕЛОР МЕТ», що розрахунок за товарним буде здійснено у відповідності до вимог п.4.3., 4.5. Договору поставки, проте належний розрахунок здійснено не було. 
Позивач зазначає, що оскільки станом на 22.09.2025 року позивачем не було отримано повної вартості за поставлений товар 23.09.2025 року з метою досудового врегулювання спору ним на адресу Відповідача цінним листом з описом вкладення було направлено відповідні претензії щодо погашення заборгованості за Договором поставки №АРС 10-7-25/68 від 10.07.2025. Проте, відповідні претензії були залишені відповідачем без відповіді та задоволення. 
Крім того в зв`язку з неналежним виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо своєчасного вартості отриманого товару, позивачем відповідно до умов договору та ст. 625 ЦК України було нараховано пеню в сумі 428 249,71грн., штраф в розмірі 737 746,20грн., 3% в розмірі 41 511,05 та інфляційні витрати в сумі 55 559,93грн. 
Отже позиваючись на вищенаведені обставини Товариства з обмеженою відповідальністю “АРСЕЛОР МЕТ” звернулось до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права. 
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:
У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій – це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.ст.202, 205 Цивільного кодексу України).
За приписами ст. 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. 
Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Аналогічні положення містяться в ч.ч.1,7 ст.193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.
Судом встановлено, що 10.07.2025р. між Товариства з обмеженою відповідальністю “Уманьфермаш” (Покупець) та Товариство з обмеженою відповідальністю “АРСЕЛОР МЕТ” (Продавець) було укладено Договір поставки № 10-7-25/68, за умовами якого Постачальник, відповідно до замовлення Покупця зобов`язується в обумовлені сторонами строки поставити та передати Покупцеві металопродукцію, далі за текстом – Товар, у його власність для подальшого використання в господарській діяльності. Конкретна кількість, якість, асортимент товару визначається у відповідній специфікації та/або видатковій накладній, які після складання стають невід`ємною частиною цього договору (п.1.1 договору). 
Згідно з частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини другої статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України). 
Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Позивач свої зобов`язання, щодо поставки товару виконав належним чином, поставив відповідачу товар на суму 5 558 508,34грн., що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною №РН-0001031 від 23.07.2025р., копія якої містяться в матеріалах справи. 
Абзацом 1 ч. 1. ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до п.4.3 договору, Покупець здійснює 10 (десяти) відсоткову передплату вартості замоленого товар, якщо інший порядок не передбачений у відповідній специфікації. 
Остаточна оплата (90%) вартості поставленого товару здійснюється Покупцем протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту здійснення його передачі у власність (п.4.5 договору). 
Як встановлено судом, на виконання до п.4.3. Договору відповідачем було здійснено 10% передплату згідно з платіжної інструкції №179 від 11.07.2025 року в сумі 554 777, 33 грн. та в подальшому здійснено частково оплату поставленого товару на суму 1 919 777,33грн. в наслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 3 638 731,01грн..
Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми отриманого та неоплаченого товару в сумі 3 638 731,01грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. 
У відповідності до ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач порушив виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем за договором поставки № 10-7-25/68 від 10.07.2025р. що зумовило нарахування останнім пеню в сумі 428 249,71грн., штраф в розмірі 737 746,20грн., 3% в розмірі 41 511,05 та інфляційні витрати в сумі 55 559,93грн. 
Згідно зі ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.
У разі несвоєчасного здійснення оплати Покупцем за поставлений товар, Покупець оплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (п.6.1 договору).
Згідно п.6.2 договору, при простроченні оплати за поставлений товар більше ніж на 5 (п`ять) робочих днів, покупець додатково сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми заборгованості. 
Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок в сумі пені 428 249,71грн. та штраф в розмірі 737 746,20грн заявлених до стягнення, господарський суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість здійснених розрахунків.
Стосовно клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, господарський зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, за змістом наведених норм суд має право зменшити розмір санкцій, зокрема з таких підстав: у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Під час вирішення судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частиною третьою статті 551 ЦК України, статтею 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, відповідно до змісту статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним у судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Застосоване у статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас вирішення цих питань не належить до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18, від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19, від 04.10.2021 у справі № 922/3436/20, від 10.11.2022 у справі № 910/15705/21, від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21, від 22.05.2024 у справі № 911/95/20).
Отже, саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки, пені), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначила, що розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків. Отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору хоча би одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22, яку скаржник цитує у касаційній скарзі, також звернула увагу на те, що категорії "значно" та "надмірно", які використовуються у статті 551 ЦК України та у статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей спрямовані на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому, як зауважила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто в межах судового розсуду. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Отже, об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 виснувала про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки і критеріїв для встановлення розміру, до якого суд має право її зменшити.
З огляду на вищевикладене, враховуючи дискреційність наданих суду повноважень щодо зменшення розміру неустойки (пені, штрафу), приймаючи до уваги відсутність доказів понесення позивачем збитків у результаті порушення відповідачем зобов`язання, беручи до уваги засади справедливості, добросовісності, розумності, як складові елементи загального конституційного принципу верховенства права, закріплені у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України, зважаючи на правову природу штрафних санкцій та їх основне призначення компенсаційного, а не карального характеру, беручи до уваги кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії російської федерації проти України та не могла не вплинути негативно на фінансовий стан відповідача, перевіривши всі доводи сторін і врахувавши всі істотні обставини, а також інтереси сторін, господарський суд вважає справедливим, доцільним, обґрунтованим та таким, що цілком відповідає принципу верховенства права висновок щодо необхідності зменшення розміру нарахованої відповідачу пені на 50% - до 214 124,86грн. та штрафу на 50% - до 368 873,10грн. що є пропорційним та справедливим та запобігає безпідставному збагаченню кредитора за рахунок боржника.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Слід зазначити, що, виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством. 
Стосовно інфляційних втрат, то відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 року у справі № 910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.
Перевіривши надані позивачем розрахунки сум 3% річних та інфляційних витрат, суд встановив, що відповідні розрахунки здійснені належним чином та відповідають вимогам чинного законодавства, з урахуванням чого позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “АРСЕЛОР МЕТ” в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 41 511,05 та інфляційні витрати в сумі 55 559,93грн. підлягають задоволенню.
Щодо клопотання позивача, яке викладене в другому пункті позовної заяви про зазначення в рішенні про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Вирішуючи вказане клопотання, суд враховує матеріальні інтереси обох сторін, приписи ч. 10 ст. 238 ГПК України, згідно яких суд має вказане право, а не обов`язок, а позовна заява не містить обґрунтування необхідності такого зазначення, враховуючи обставини справи, господарський суд не вбачає достатніх підстав для застосуванні під ухвалення рішення по даній справі положень ч. 10 ст. 238 ГПК України. До того ж суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися в судовому порядку з позовом про нарахування 3% за період, неохоплений вказаним рішенням, до фактичного його погашення.
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Салов проти України” від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Надточий проти України” від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “АРСЕЛОР МЕТ” є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, проте враховуючи зменшення пені та штрафу підлягає частковому задоволенню.
Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст.129 ГПК України, з урахуванням коефіцієнту 0,8. 
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, 
УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “АРСЕЛОР МЕТ” (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 3, оф. 6, код ЄДРПОУ 45090419) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Уманьфермаш” (65104, м. Одеса, вул. Академіка Корольва, буд. 58, кв. 107 код ЄДРПОУ 42158400) - задовольнити частково. 
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Уманьфермаш” (65104, м. Одеса, вул. Академіка Корольва, буд. 58, кв. 107 код ЄДРПОУ 42158400) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “АРСЕЛОР МЕТ” (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 3, оф. 6, код ЄДРПОУ 45090419) основний борг в сумі 3 638 731 (три мільйони шістсот тридцять вісім тисяч сімсот тридцять одна) грн. 01 коп. , інфляційних витрат в розмірі 55 559 (п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять)грн. 93коп., 3% річних в розмірі 41 511 (сорок одна тисяча п`ятсот одинадцять)грн. 05 коп., пеню в розмірі 214 124 (двісті чотирнадцять тисяч сто двадцять чотири)грн. 86коп., штраф в розмірі 368 873 (триста шістдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят три)грн. 10коп. та судовий збір в сумі 58 821 (п`ятдесят вісім тисяч вісімсот двадцять одна)грн. 58коп. 
3. В решті позовних вимог відмовити. 

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення складено 22 травня 2026 р.

Суддя К.Ф. Погребна