Справа № 127/4396/26
Провадження № 2/127/1235/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області 
в складі головуючого судді Сичука М.М., 
розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.
На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 07 жовтня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем було укладено договір № 5023927 про надання коштів на умовах споживчого кредиту в електронній формі.
Як зазначає позивач, відповідно до умов договору первісний кредитор зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти, а останній – повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Позивач вказує, що відповідно до умов договору відповідачу було надано кредит у сумі 6 000 грн строком на 360 календарних днів – з 07 жовтня 2024 року по 02 жовтня 2025 року. При цьому сторони погодили графік платежів та періодичність сплати процентів кожні десять днів.
За твердженням позивача, договором було передбачено можливість застосування пільгової процентної ставки у розмірі 0,01 % на день за умови належного виконання відповідачем визначених договором зобов`язань щодо здійснення першого платежу або часткового дострокового погашення кредиту. Оскільки відповідач зазначених умов не виконав, до нього, відповідно до умов договору, була застосована стандартна процентна ставка у розмірі 1 % на день.
Позивач зазначає, що кредитний договір було укладено із використанням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця через вебсайт та мобільний застосунок «Credit7» відповідно до Правил надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту.
На підтвердження належного укладення договору позивач посилається на те, що відповідач пройшов передбачену правилами процедуру реєстрації, під час якої ознайомився з умовами кредитування, правилами надання кредиту, паспортом споживчого кредиту, надав згоду на обробку персональних даних, здійснив ідентифікацію своєї особи, підтвердив належність номера мобільного телефону шляхом введення отриманого коду, створив особистий кабінет, вказав персональні дані та реквізити належної йому банківської картки, після чого отримав пропозицію укласти кредитний договір.
Позивач зазначає, що акцепт умов договору було здійснено відповідачем шляхом введення одноразового ідентифікатора, який відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» є електронним підписом, а тому укладений сторонами договір відповідає вимогам письмової форми правочину та породжує для сторін відповідні цивільні права й обов`язки.
При цьому позивач звертає увагу суду на те, що укладення кредитного договору без проходження відповідачем усіх передбачених процедур ідентифікації, авторизації та підтвердження волевиявлення було б неможливим, а тому, на його думку, укладення договору повністю відповідало внутрішній волі відповідача.
Крім того, позивач зазначає, що первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав належним чином та у повному обсязі, перерахувавши кредитні кошти у сумі 6 000 грн на банківську картку, реквізити якої були зазначені самим відповідачем під час оформлення кредиту.
Зазначає, що перерахування кредитних коштів здійснювалося через платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК», який має відповідну ліцензію Національного банку України на здійснення переказу коштів без відкриття рахунків. На підтвердження факту видачі кредиту позивач посилається на довідку платіжного провайдера, відповідно до якої 07 жовтня 2024 року було успішно здійснено переказ 6 000 грн на банківську картку відповідача.
На думку позивача, зазначені обставини свідчать про належне виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором.
Позивач зазначає, що відповідач належним чином своїх договірних зобов`язань не виконав, своєчасно кредит не повернув та проценти за користування кредитними коштами не сплатив, у зв`язку із чим утворилася прострочена заборгованість.
Посилаючись на умови договору, позивач вказує, що проценти за користування кредитом нараховувалися виключно в межах погодженого сторонами строку кредитування, а їх розрахунок здійснювався на залишок фактичної заборгованості відповідно до методу «факт/факт» та умов кредитного договору.
Позивач зазначає, що відповідно до поденного розрахунку заборгованості первісним кредитором за період з 07 жовтня 2024 року по 02 червня 2025 року було нараховано проценти за користування кредитом у сумі 13 737 грн 71 коп.
Крім того, позивач вказує, що 02 червня 2025 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» було укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а позивач набув право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
Як зазначає позивач, умовами кредитного договору було передбачено право первісного кредитора на відступлення права вимоги без отримання окремої згоди боржника, а тому укладення договору факторингу відповідає вимогам цивільного законодавства та умовам кредитного договору.
Позивач також зазначає, що після переходу права вимоги ним у межах строку кредитування було продовжено нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору, оскільки строк його дії на момент укладення договору факторингу ще не закінчився.
Обґрунтовуючи правомірність заявлених вимог, позивач посилається на положення статей 11, 203, 205, 207, 509, 512–516, 526, 530, 610, 612, 625, 628, 631, 639, 1046–1055, 1077–1082 Цивільного кодексу України, Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», а також практику Верховного Суду щодо правової природи електронного договору, порядку укладення кредитних договорів із використанням одноразового ідентифікатора та правомірності нарахування процентів у межах строку кредитування.
На думку позивача, неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору є підставою для стягнення на його користь заборгованості, яка складається із суми неповернутого кредиту, нарахованих процентів та інших платежів, передбачених договором, а також понесених судових витрат.
Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у заявленому розмірі, а також судовий збір та інші понесені судові витрати.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.02.2026 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами було направлено відповідачу в установленому законом порядку. 
Відзив на позовну заяву, заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Надісланий конверт із ухвалою суду відповідач отримав про що власноручно поставив підпис у рекомендованому повідомленні, а тому вважається належним повідомленням особи про розгляд справи.
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.113 Розділу V Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей.
Відповідно до наказу ДСА «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України» від 20.08.2019 № 814, у випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, складання внутрішнього опису здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та/або електронній).
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли цивільні правовідносини, які випливають із кредитного договору, укладеного в електронній формі, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими з огляду на таке.
Судом встановлено, що 07 жовтня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір № 5023927 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Відповідно до умов зазначеного договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 6 000 грн, а позичальник, своєю чергою, зобов`язався повернути отримані кошти, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, визначені договором.
Згідно з пунктом 1.3 договору строк кредитування становить 360 календарних днів — з 07 жовтня 2024 року по 02 жовтня 2025 року, а сплата процентів повинна здійснюватися кожні десять календарних днів відповідно до погодженого сторонами графіка платежів.
Також умовами договору сторони погодили застосування стандартної процентної ставки у розмірі 1 % на день, а також можливість застосування до позичальника індивідуальної знижки шляхом використання пільгової процентної ставки у розмірі 0,01 % на день за умови належного виконання визначених договором умов програми лояльності. При цьому договором прямо передбачено, що у разі невиконання таких умов кредитування здійснюється за стандартною процентною ставкою без необхідності внесення будь-яких змін до договору.
Оцінюючи наведені докази, суд виходить із того, що зазначений договір містить усі істотні умови кредитного договору, передбачені статтями 628, 638, 1054 ЦК України та Законом України «Про споживче кредитування», зокрема щодо сторін договору, предмета, суми кредиту, строку кредитування, розміру процентної ставки, порядку повернення кредиту, строків виконання зобов`язань та відповідальності сторін.
Разом із цим судом встановлено, що кредитний договір був укладений не у паперовій, а в електронній формі шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця.
Як убачається із наданих позивачем Правил надання коштів у позику та змісту самого кредитного договору, для укладення договору відповідач пройшов процедуру реєстрації в інформаційній системі кредитодавця, зазначив власні персональні дані, номер мобільного телефону, реквізити банківської картки, пройшов процедуру ідентифікації та верифікації, ознайомився із паспортом споживчого кредиту, правилами кредитування та умовами договору, після чого підтвердив своє волевиявлення шляхом введення одноразового ідентифікатора, який був направлений на належний йому номер мобільного телефону.
Із матеріалів справи також убачається, що договір містить відомості про використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором «83815», який відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» є способом підписання електронного правочину.
Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, такий договір вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції (оферти) та її прийняття (акцепту), а відповідь про прийняття пропозиції може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного відповідно до вимог статті 12 цього Закону, або шляхом вчинення інших дій, якщо зміст таких дій чітко роз`яснений в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції.
Відповідно до статті 12 зазначеного Закону моментом підписання електронного правочину є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Отже, законодавець прямо прирівнює електронний договір, підписаний одноразовим ідентифікатором, до договору, укладеного у письмовій формі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20, у яких зроблено висновок, що використання одноразового ідентифікатора під час укладення електронного договору відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», а укладений таким способом договір створює для сторін усі цивільні права та обов`язки, передбачені його умовами.
Будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідач не здійснював зазначених дій або що його волевиявлення на укладення договору було відсутнє, матеріали справи не містять.
При цьому сам по собі факт укладення договору в електронній формі не може свідчити про його недійсність або неукладеність, оскільки така форма правочину прямо передбачена чинним законодавством України.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Матеріали справи не містять доказів визнання кредитного договору недійсним чи неукладеним, а тому він є чинним та підлягає виконанню сторонами.
Оцінюючи доводи позивача щодо виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за договором, суд встановив таке.
На підтвердження факту видачі кредитних коштів позивачем надано довідку платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК», відповідно до якої 07 жовтня 2024 року було успішно здійснено переказ грошових коштів у сумі 6 000 грн на банківську картку № НОМЕР_1 , реквізити якої були зазначені відповідачем під час оформлення кредитного договору.
З метою перевірки зазначених обставин судом було витребувано інформацію від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».
Із наданої банком відповіді вбачається, що на ім`я відповідача ОСОБА_1 було емітовано банківську картку № НОМЕР_2 .
Крім того, банк повідомив, що на зазначений картковий рахунок у період із 07 жовтня 2024 року включно та протягом наступних п`яти календарних днів було зараховано грошові кошти у сумі 6 000 грн.
Водночас банк зазначив, що переказ коштів здійснювався через платіжну систему, а не за банківськими реквізитами, у зв`язку із чим інформація щодо рахунку платника та призначення платежу в автоматизованих системах банку відсутня, тому підтвердити або спростувати, що переказ здійснювався саме ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» через платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК», банк не має технічної можливості.
Суд критично оцінює можливість тлумачення зазначеної відповіді як доказу відсутності факту видачі кредиту.
Наведена інформація свідчить лише про неможливість банку ідентифікувати платника внаслідок технологічних особливостей проведення операцій через платіжні системи, однак жодним чином не спростовує самого факту надходження грошових коштів на банківську картку відповідача.
Навпаки, відповідь АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» підтверджує дві істотні для правильного вирішення спору обставини, а саме: належність банківської картки відповідачу та факт зарахування на неї саме 6 000 грн у період, який повністю збігається з датою укладення кредитного договору.
Такі відомості повністю узгоджуються із довідкою ТОВ «ПЕЙТЕК», кредитним договором та іншими письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи, взаємно доповнюють один одного та у своїй сукупності підтверджують факт належного виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо надання відповідачу кредитних коштів.
Суд також враховує, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про інше походження зазначених 6 000 грн або спростовував факт їх отримання у зв`язку з виконанням умов кредитного договору.
За таких обставин суд приходить до висновку, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» виконало взяті на себе договірні зобов`язання щодо надання кредиту, а відповідач отримав кредитні кошти у погодженому сторонами розмірі, у зв`язку із чим між сторонами виникло грошове зобов`язання, яке підлягає виконанню відповідно до статей 526, 530, 629, 1049 та 1054 ЦК України.
Надаючи правову оцінку умовам укладеного між сторонами кредитного договору, суд виходить із того, що відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять погоджені сторонами умови, а укладений договір є обов`язковим для виконання його сторонами.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник – повернути кредит та сплатити проценти.
Як встановлено судом, кредитним договором сторони погодили суму кредиту у розмірі 6 000 грн, строк кредитування 360 календарних днів, порядок повернення кредиту, періодичність здійснення платежів, а також умови нарахування процентів за користування кредитом.
Із матеріалів справи вбачається, що сторони погодили застосування стандартної процентної ставки у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, а також можливість застосування пільгової процентної ставки у розмірі 0,01 % за день за умови виконання позичальником вимог програми лояльності.
Суд звертає увагу, що відповідно до статей 6, 12 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець до укладення договору зобов`язаний надати споживачу паспорт споживчого кредиту та інформацію про всі істотні умови кредитування.
Матеріалами справи підтверджується, що паспорт споживчого кредиту, графік платежів, умови кредитування та Правила надання коштів у позику були доступні відповідачу до моменту укладення договору, що відповідає вимогам зазначеного Закону.
Будь-яких доказів того, що відповідач був позбавлений можливості ознайомитися зі змістом договору або був введений в оману щодо його істотних умов, суду не надано.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Відповідно до статей 610, 612 ЦК України невиконання або неналежне виконання зобов`язання є його порушенням, а боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Як убачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач своїх договірних обов`язків щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів належним чином не виконав.
Судом перевірено поданий позивачем розрахунок заборгованості.
Із зазначеного розрахунку вбачається, що він містить відомості про дату видачі кредиту, суму кредиту, строки виконання грошового зобов`язання, періоди нарахування процентів, розмір процентної ставки, здійснені платежі (за їх наявності) та залишок заборгованості.
Судом не встановлено арифметичних суперечностей або внутрішніх неузгодженостей у поданому розрахунку.
При цьому відповідач власного контррозрахунку суду не подав, правильність наведених позивачем розрахунків належними та допустимими доказами не спростував.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що за відсутності контррозрахунку боржника суд оцінює розрахунок кредитора з точки зору його відповідності умовам договору та наявним у справі доказам, а не може відмовити у задоволенні позову виключно через незгоду відповідача із сумою боргу.
Оцінюючи розрахунок процентів, суд також враховує правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти існує лише протягом погодженого сторонами строку кредитування, якщо інше прямо не встановлено договором або законом.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем проценти нараховано в межах строку дії кредитного договору, що узгоджується із зазначеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що поданий позивачем розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору, положенням цивільного законодавства та підтверджується належними письмовими доказами.
Судом встановлено, що 02 червня 2025 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» було укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 5023927 від 07 жовтня 2024 року.
На підтвердження переходу права вимоги позивачем надано договір факторингу, реєстр боржників та витяг із зазначеного реєстру, у якому містяться відомості про відповідача, номер кредитного договору, дату його укладення та розмір заборгованості.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
За змістом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу цих прав.
Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Матеріалами справи підтверджується, що умовами кредитного договору не передбачено необхідності отримання згоди відповідача на відступлення права вимоги.
Таким чином, відсутність такої згоди не впливає на дійсність договору факторингу та не припиняє цивільного зобов`язання.
Суд також враховує, що відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона передає або зобов`язується передати іншій стороні право грошової вимоги до боржника.
Отже, з моменту укладення договору факторингу саме позивач набув статусу належного кредитора у спірному зобов`язанні та права вимагати виконання відповідачем умов кредитного договору.
Сам по собі факт неповідомлення боржника про відступлення права вимоги, навіть якщо він мав місце, не впливає на чинність договору факторингу та не звільняє боржника від виконання грошового зобов`язання належному кредитору.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Досліджені судом письмові докази є взаємоузгодженими, не містять істотних суперечностей та у своїй сукупності підтверджують обставини, на які посилається позивач.
Так, кредитний договір підтверджує факт виникнення між сторонами договірних правовідносин, довідка платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК» підтверджує здійснення переказу кредитних коштів, відповідь АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» підтверджує належність банківської картки відповідачу та зарахування на неї саме 6 000 грн, а договір факторингу разом із реєстром боржників підтверджують перехід права вимоги до позивача.
Жоден із досліджених доказів окремо та всі вони у сукупності не викликають у суду сумнівів щодо їх належності, допустимості, достовірності та взаємної узгодженості.
Водночас відповідач не надав суду доказів, які б спростовували факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів, правильність здійсненого розрахунку заборгованості або перехід права вимоги до позивача.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач виконав покладений на нього статтею 81 ЦПК України обов`язок щодо доказування тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, тоді як відповідач не довів обставин, які б спростовували заявлені позовні вимоги.
Оцінивши докази у їх сукупності, перевіривши доводи позивача, дослідивши зміст укладеного між сторонами кредитного договору, встановивши факт отримання відповідачем кредитних коштів, перевіривши правильність розрахунку заборгованості та правомірність переходу права вимоги до позивача, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли цивільні правовідносини, які належним чином підтверджені матеріалами справи.
Первісний кредитор виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту, тоді як відповідач, всупереч вимогам статей 525, 526, 530, 610, 612, 629, 1049 та 1054 ЦК України, взяті на себе договірні зобов`язання належним чином не виконав, кредитні кошти у встановлений договором строк не повернув та проценти за користування ними не сплатив.
Позивач набув права вимоги до відповідача на законних підставах у порядку, визначеному статтями 512–516, 1077–1082 ЦК України, а заявлений до стягнення розмір заборгованості підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами.
З огляду на викладене суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у встановленому судом розмірі.
Щодо розподілу судових витрат.
В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Правнича допомога позивачеві у даній справі була надана адвокатом Дідухом Є.О. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 08/11/2024-А від 08 листопада 2024 року та детальний опис про надання правничої (правової) допомоги, витрати на правничу допомогу у даній справі становлять 10000,00 грн.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір сумі 2 662,40 грн. та витрати на правову допомогу 10 000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 141, 259, 263-265, 279, 280-282, 355 ЦПК України, ст.ст. 512-516, 525, 526, 533, 554, 610, 612, 624, 1048, 1049, 1054 ЦК України суд
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» заборгованість за договором № 5023927 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 жовтня 2024 року в загальному розмірі 27 057 (двадцять сім тисяч п`ятдесят сім) гривень 69 копійок, яка складається з 5 999 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 99 копійок – заборгованість за основною сумою кредиту; 13 737 (тринадцять тисяч сімсот тридцять сім) гривень 71 копійка – заборгованість за процентами, нарахованими первісним кредитором; 7 319 (сім тисяч триста дев`ятнадцять) гривень 99 копійок – заборгованість за процентами. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» судові витрати, які складаються із 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 40 копійок судового збору; 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницький апеляційний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 273 ЦПК України.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», код ЄДРПОУ 40966896, адреса: вул. Глибочицька, 40, приміщення 19 літ "Н", "П", м. Київ.
відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено 30.06.2026.

Суддя