Справа № 161/10536/26 
Провадження № 2-а/161/166/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Черняка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління поліції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування вимог вказує, що 13.09.2025 року представниками поліції щодо нього було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, за вчинення правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП. Свою вину у вчиненому заперечує, вказує, що постанова не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.03.2025 року у справі №161/4534/25 позивача визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.124 КУпАП та застосовано покарання у виді штрафу з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік. В подальшому, вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.10.2025 року у справі №158/3142/25 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 8500,00 грн. Вказаний вирок суду позивач виконав та сплатив штраф, що підтверджується квитанцією від 29.10.2025 року. Фактично за це ж саме порушення була складена також і Постанова про накладення адміністративного стягнення від 13.09.2025 року серії ЕНА №5711732.
З цих підстав, ОСОБА_1 просить суд визнати незаконною та скасувати постанову від 13.09.2025 року серії ЕНА №5711732.
Представник відповідача у письмовому відзиві від 26.05.2026 року позов заперечила. Вказала, що постанова винесена з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у межах компетенції уповноваженої службової особи.
Оскільки вказана справа є незначної складності і для неї пріоритетним є швидке вирішення, суд розглянув її в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, які визначені у ст.ст. 268, 269, 271, 286 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Зважаючи на дії з боку позивача щодо врегулювання досудовим шляхом та отримання відмови від компетентних органів, з метою забезпечення права особи на захист, суд визнає причини пропуску строку для звернення до суду з даним позовом поважними, та вважає можливим поновити позивачу пропущений ним процесуальний строк для оскарження постанови.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
З матеріалів справи слідує, що постановою старшого сержанта поліції поліцейського відділення поліції №1 (м. Ківерці) Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області Дембіцького Д.М. про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 13.09.2025 року серії ЕНА №5711732, встановлено, що водій ОСОБА_1 за адресою Волинська область, м.Ківерці по вулиці Орлика, 60, керував ТЗ BMW 5201, д.н.з. НОМЕР_1 , без права керування транспортним засобом (позбавлений права керування строком на 1 рік на підставі постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.03.2025 року), та перетнув суцільну лінію розмітки, чим порушив п.2.1.а ПДР, ч.4 ст.126 КУпАП (на позивача остаточно, на підставі ст.36 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн.).
Згідно даних АСДС, слідує, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.03.2025 року у справі №161/4534/25 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ст.124 КУпАП та застосовано покарання у виді штрафу з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Постанова набрала законної сили 31.03.2025 року.
Вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.10.2025 року у справі №158/3142/25 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 8500,00 грн. (за фактом невиконання постанови суду від 18.03.2025 року). 
Штраф за вказаним вироком суду було повністю сплачено позивачем 29.10.2025 року.
В позові позивач зазначає про те, що його не може бути двічі притягнуто до відповідальності за фактом одного і того ж правопорушення.
Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихст.78 цього Кодексу.
Правила дорожнього руху України затверджені Постановою КМУ № 1306 «Про правила дорожнього руху України».
Відповідно до п. 1.10 ПДР України, водій це — особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.
Відповідно до п.2.1. (а) Верховний Суд у своєму рішенні № 127/19283/17 від 25 вересня 2019 року зазначив, що у розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.
Відповідно до пункту 2.1 (а) ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
У відповідності пункту 2.4а ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
З досліджених судом доказів слідує, що в ході проведення перевірки інспектором було встановлено, що особу водія гр. ОСОБА_1 позбавлено права керування ТЗ на один рік, згідно постанови суду від 18.03.2025 року.
Факт складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП не заперечується позивачем.
Рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання на всій території України, забезпечується державою та контролюється судом (ст. 129-1 Конституції України).
У відповідності до вимог ст. 317-1 КУпАП виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія. Особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.
Після закінчення строку позбавлення права керування транспортним засобом посвідчення водія повертається в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Суд зауважує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК та адміністративне правопорушення передбачене ст. 126 КУпАП є мають різну правову природу, різні об`єкти посягання, склад та юридичні наслідки.
Засудження особи за ч. 1 ст. 382 КК України та притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП не є подвійним притягненням до відповідальності за одне й те саме діяння у розумінні ст. 61 Конституції України.
Склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, полягає у керуванні транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами. Об`єктивна сторона такого правопорушення полягає саме у факті керування транспортним засобом всупереч чинному рішенню суду про позбавлення права керування.
Натомість, кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 382 КК України настає за умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили. Безпосереднім об`єктом цього кримінального правопорушення є авторитет правосуддя та забезпечення обов`язковості виконання судових рішень.
Безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК є інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення. Об`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 126 КУпАП, є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Таким чином, суспільні відносини, які охороняються законом про кримінальну відповідальність, не є ідентичними (Постанова ВС від 22 травня 2025 року у справі №726/952/24 (провадження № 51 164 км 25).
Факт ухвалення вироку за ч. 1 ст. 382 КК України не спростовує наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, та не виключає адміністративної відповідальності за самостійне протиправне діяння — керування транспортним засобом особою, позбавленою такого права.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloranand Francis v. The United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Таким чином, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 допущено порушення ПДР в частині невиконання ним встановленого п. 2.1 а ПДР.
Доводи, викладенні позивачем в позові, суддя оцінює критично, оскільки такі спростовано наявними матеріалами справи, та вважає їх такими, що спрямовані на уникнення особою, яка притягається до адміністративної відповідальності адміністративного стягнення.
Оцінюючи встановлене, суд дійшов висновку про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, яке доведено належними та допустимими доказами. 
Відповідачем в установленому порядку доведено факт скоєння позивачем інкримінованих йому правопорушень, про які зазначено в оскаржуваній постанові, що свідчить про її обґрунтованість.
Зважаючи на встановлення судом обґрунтованості оскаржуваної постанови та наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. ч. 1,4 ст. 126 КУпАП, ч. 2 ст. 122 КУпАП, позовну заяву необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову – без змін.
На підставі ст. 19 Конституції України, ст.9,22,122, 126, 251, 258, 289, 293 КУпАП, та керуючись ст. ст. 9, 72-77, 242, 244-246, 257, 271, 286 КАС України, суд,- 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного Управління поліції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування постанови, – залишити без задоволення, а постанову Головного управління Національної поліції у Волинській області від 13.09.2025 року серії ЕНА №5711732, – без змін.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст судового рішення складено 27 травня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області         В.В. Черняк