Справа № 635/6731/24 
Провадження № 2/635/580/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
за участю секретаря судового засідання Козлюк Е.І.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, —
В С Т А Н О В И В:

1.Процедура
Справу відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; ухвалою про відкриття провадження сторонам визначено строки для подання заяв по суті справи та доказів. Позивач подав позов із доданими матеріалами, однак після відкриття провадження додаткових доказів не подав і клопотань про подання доказів поза встановленими строками або про витребування доказів не заявив. Відповідно до ч. 5 ст. 177 та ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач зобов`язаний подати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою, а згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик наслідків невчинення процесуальних дій. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України), а витребування доказів здійснюється, зокрема, за клопотанням учасника справи у встановлені строки (ст. 84 ЦПК України). За відсутності таких клопотань та додаткових подань суд ухвалює рішення, виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, поданих разом із позовом, оцінюючи їх у сукупності. 
Додатково суд зазначає, що спрощені процедури та спрощений і стандартизований формат процесуальних документів у малозначних і споживчих спорах покликані полегшити доступ до правосуддя для споживача, тоді як професійний кредитор, ініціюючи такий процес, має бути спроможний одразу подати повний і перевірюваний пакет доказів на підтвердження своїх вимог.
Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.
Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

2. Факти
Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № 10.02.2024-100001744 у загальному розмірі 18 855,00 грн., з яких: 9 000,00 грн. — основний борг, 8 505,00 грн — проценти, 1 350,00 грн. — комісія. 
З наданих позивачем матеріалів вбачається, що взаємовідносини сторін оформлялися як споживче кредитування через вебсайт кредитодавця, з наданням споживачу Паспорта споживчого кредиту (стандартизованої форми) та електронної пропозиції про укладення кредитного договору (оферти). У паспорті зазначено: сума/ліміт кредиту 9 000 грн, строк 70 днів, проценти за користування — фіксовані, наведено орієнтовні показники вартості кредиту, у тому числі комісія 1 350 грн,, а також зазначено спосіб підписання споживачем шляхом введення одноразового коду з смс-повідомлення (код підтвердження). 
Факт перерахування відповідачу коштів у сумі 9 000,00 грн підтверджується квитанцією про виплату: дата та час платежу 10.02.2024 13:49, призначення платежу — «Видача за договором № 10.02.2024-100001744», сайт sgroshi.com.ua. 
Надсилання відповідачу копії матеріалів позову підтверджується описом вкладення та поштовими документами. 

3.Право.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8–11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення. Доведеність такого повідомлення та дотримання процедури входить до предмета доказування у разі, якщо позовні вимоги обґрунтовуються достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без “накладання” кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює особливий режим для мікрокредиту, однак не звільняє кредитодавця від обов`язків щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення передання споживачу примірника договору і додатків.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.

Норми про електронні правочини та електронні документи (загальна рамка)

У системному зв`язку зі спеціальними приписами Закону України «Про споживче кредитування» (зокрема абз. 2–3 ч. 1 ст. 13) суд враховує загальні правила цивільного обороту щодо електронних правочинів та електронних документів. Зокрема, Закон України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладення електронного договору та акцепту (ст. 11), передбачає, що електронний договір, підписаний у порядку, визначеному законом, прирівнюється за правовими наслідками до договору у письмовій формі (ч. 12 ст. 11), а момент підписання електронного правочину пов`язує з використанням електронного підпису (у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором) або інших передбачених законом засобів (ст. 12).

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає електронний документ як документ з обов`язковими реквізитами (ст. 5), встановлює, що оригіналом електронного документа є електронний примірник з обов`язковими реквізитами, зокрема з електронним підписом або підписом, прирівняним до власноручного (ст. 7), а юридична сила та допустимість електронного документа як доказу не можуть заперечуватися лише через електронну форму (ст. 8).

Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» закріплює, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (ч. 4 ст. 18).

Отже, у дистанційній моделі саме наявність і відтворюваність електронного сліду (ідентифікація особи, факт акцепту/підпису визначеним законом способом, цілісність і справжність електронного документа, підтвердження передання/одержання примірника договору та додатків) є тим юридичним механізмом, який робить електронний договір рівним письмовому; тому паперові роздруківки без підтверджуваних електронних реквізитів та без можливості перевірки цілісності й походження не замінюють передбачене законом доказування.

Суд зазначає, що перевірка дотримання кредитодавцем вимог спеціальних законів у сфері споживчого кредитування та захисту прав споживачів не є виходом за межі позовних вимог і не є проявом розсуду чи «забаганкою» суду. Це — обов`язок суду застосувати імперативні норми матеріального права з власної ініціативи, оскільки інакше права споживача як слабкої сторони стали б суто декларативними, а професійний кредитодавець отримував би процесуальну перевагу лише через пасивність споживача. Саме тому суд перевіряє, чи доведено належне інформування споживача, належне укладення договору та прозорість розрахунку, і дає цим обставинам правову оцінку незалежно від того, чи заявляв споживач відповідні заперечення.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик наслідків їх недоведення; спрощене позовне провадження не змінює ані предмета доказування, ані стандарту належності, допустимості та достовірності доказів. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених Кодексом.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній (цифровій) формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом; учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Подання електронного доказу у паперовій формі саме по собі не усуває потреби перевірити його походження, цілісність і зв`язок із конкретними обставинами справи, а також не звільняє сторону, яка посилається на такий доказ, від обов`язку вказати на наявність оригіналу електронного доказу та забезпечити можливість його перевірки у разі спору щодо достовірності.

Питання судових витрат на правничу допомогу вирішується з урахуванням того, що такі витрати не є автоматичними: вони мають бути підтверджені належними доказами та відповідати критеріям необхідності й розумності. При оцінці суд враховує баланс інтересів сторін, статус відповідача як слабшої сторони, а також регуляторні вимоги до професійного кредитора щодо належної організації діяльності та внутрішніх процедур, у тому числі вимог щодо належного обліку та документування операцій і вимог.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства про споживче кредитування встановлюють стандарт відповідального кредитування: професійний кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов і повної вартості кредиту, до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача та мати можливість підтвердити, що споживач отримав повну персоналізовану інформацію і примірник договору з додатками у спосіб, який дозволяє ідентифікувати одержувача. Недодержання або недоведеність виконання цих обов`язків не створює для кредитодавця процесуальної переваги, а навпаки — означає, що ризик наслідків непрозорості та прогалин доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу.

У зв`язку з наведеним суд виходить із того, що «прибуткові» нарахування (проценти, комісії та інші платежі, які становлять винагороду кредитодавця) можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного переддоговірного інформування, належного укладення договору (у тому числі у частині електронного приєднання), передання споживачу примірника договору з додатками у встановлений законом спосіб, а також за наявності прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку. Якщо ж кредитодавець не довів виконання обов`язку оцінки кредитоспроможності та інших імперативних переддоговірних вимог, суд не має підстав вважати доведеною та законною заявлену винагороду кредитодавця у вигляді «прибуткових» нарахувань, оскільки за таких прогалин неможливо перевірити ані усвідомленість приєднання до ціни кредиту, ані правомірність і розмір заявлених нарахувань; ризик такої недоведеності несе професійний позивач.

4. ОЦІНКА СУДУ.

4.1. Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

4.2. Електронна форма: оцінка наданих доказів.

Позивач надав паперові (друковані) примірники документів, у яких описано модель укладення договору з використанням одноразового коду з смс-повідомлення (зазначено код підтвердження та час укладення). 
Разом з тим, для доведення електронної форми укладення договору та дій споживача одного лише друкованого відтворення тексту з вказаним «кодом» недостатньо, якщо відсутні автентичні електронні сліди, які дозволяють перевірити:
-службові записи про події в особистому кабінеті (коли саме споживач переглядав документи, погоджував умови, вводив одноразовий код; з фіксацією дати/часу та технічних параметрів пристрою);
-службові підтвердження формування, відправлення та доставки смс/повідомлення з одноразовим кодом саме на номер, зазначений у матеріалах;
-збережену версію саме показаних споживачу документів (з датою, номером редакції та контрольним цифровим відбитком даних), узгоджену із службовими записами;
-матеріали, що дозволяють перевірити накладення та чинність електронного підпису уповноваженої особи кредитодавця (у спосіб, який можна технічно перевірити, а не лише прочитати як напис у тексті).
У цій справі такі підтверджувальні матеріали суду не надано. Отже, суд не отримав можливості об`єктивно перевірити: які саме умови були індивідуально доведені до споживача до моменту погодження, чи була забезпечена читабельність та зрозумілість ключових умов, та чи був належним чином зафіксований факт прийняття цих умов споживачем у спосіб, передбачений законом.
Подання позивачем до суду через підсистему «Електронний суд» сканованих або друкованих копій документів (так званих «паперових» роздруківок) саме по собі не перетворює їх на належні електронні докази укладення та виконання електронного договору. Такий спосіб подачі означає лише електронний канал передачі копій до суду, але не підтверджує автентичність первинних цифрових даних (службових записів про події, підтверджень відправлення/доставки одноразових кодів, збережених версій показаних умов із датою та номером редакції, електронних підписів і позначок часу, автентичних електронних виписок), без яких неможливо перевірити, що і коли було доведено до споживача та що саме ним прийнято.
Суд виходить із того, що у дистанційному споживчому кредитуванні “доступність” інформації або можливість її перегляду в кабінеті або на сайті сама по собі не тотожна належному інформуванню і переданню примірника договору: закон вимагає не абстрактної можливості доступу, а факту надання-передання інформації конкретному споживачу та підтвердження цього факту; зокрема, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» покладає на кредитодавця обов`язок негайно передати споживачу оригінал (примірник) договору, а тягар доведення передання такого примірника — на кредитодавця, тому посилання на “розміщення” документів у системі без доказів доставки не є достатнім; аналогічний підхід випливає зі стандартів права ЄС щодо дистанційного надання інформації на “тривкому носії”: інформація, яка є лише доступною за посиланням, не вважається “наданою” чи “отриманою” (C-49/11, Content Services, п. 37), а тягар доведення дотримання обов`язків інформування не може перекладатися на споживача через формальні застереження/підтвердження у шаблоні (C-449/13, CA Consumer Finance, суть висновків про недопустимість перекладення тягаря доведення), при цьому сам кредитний договір має бути оформлений і вручений на папері або іншому тривкому носії, і кожна сторона повинна отримати свій примірник (див. також підхід у C-42/15, Home Credit Slovakia щодо “durable medium” та вручення копії). За таких правил, належним підтвердженням електронної форми та переддоговірного та договірного інформування є не паперові роздруківки текстів, а автентичні електронні докази контрольованої кредитором інформаційної системи, з яких відтворюється ланцюг: 1) яка саме редакція паспорта,оферти,правил була показана цьому споживачу до акцепту (електронний “знімок” екрана або інший зафіксований примірник саме показаної версії з датою та часом, номером редакції та контрольним цифровим відбитком даних, що унеможливлює непомітну зміну тексту), 2) що відбулося персональне доведення інформації та примірника договору до контактних даних споживача — з підтвердженнями відправлення та доставки повідомлень (службові журнальні записи та квитанції про доставку електронного листа на адресу електронної пошти; довідка чи звіт оператора або сервісу розсилки про доставку текстового повідомлення на номер телефону; підтвердження доставки системного сповіщення на телефон; а також підтвердження доставки чи перегляду повідомлення в самому застосунку або в особистому кабінеті), 3) що акцепт здійснив саме цей користувач у визначений момент (журнали подій системи із фіксацією дати, часу, мережевої адреси підключення, ідентифікатора пристрою та технічних параметрів програми та браузера, з якої здійснено дію; дані про одноразовий код підтвердження, підтвердження банківської ідентифікації або кваліфікований електронний підпис із кваліфікованою електронною позначкою часу), і 4) що після акцепту споживачу передано примірник договору на тривкому носії/у спосіб, який дозволяє зберегти і незмінно відтворити зміст; за відсутності будь-якої з ключових ланок сумніви щодо дотримання електронної форми, інформування і незмінності редакції умов тлумачаться не на користь професійного кредитора, що унеможливлює стягнення “прибуткових” нарахувань, а за доведення лише фактичної видачі коштів — може ставитися питання виключно про “тіло” кредиту.
За таких обставин суд не може визнати доведеними підстави для стягнення «прибуткових» нарахувань (процентів, комісій та інших платежів), оскільки вони ґрунтуються на умовах, належне погодження і належне інформування щодо яких у цій моделі повинно підтверджуватися технічно перевірними доказами, а не лише паперовими роздруківками.

4.3. Оцінка платоспроможності та після укладальна інформування.

Матеріали справи не містять доказів проведення кредитодавцем оцінки платоспроможності відповідача у розумінні вимог Закону України «Про споживче кредитування», а також не містять належних доказів виконання обов`язків щодо післяукладального інформування (зокрема у спосіб, який дозволяє суду перевірити доставку повідомлень споживачу та їх зміст).
Ця неповнота доказів є істотною, оскільки прямо впливає на допустимість і справедливість стягнення платежів, що формують прибуток кредитора.

4.4. Фактична видача коштів (тіло кредиту).
Водночас, надана квитанція про виплату підтверджує перерахування відповідачу 9 000,00 грн із призначенням платежу «видача за договором № 10.02.2024-100001744» (дата та час — 10.02.2024 13:49). 
Отже, факт отримання відповідачем коштів доведений належним письмовим доказом, і у цій частині вимоги позивача є обґрунтованими: споживач зобов`язаний повернути фактично одержану суму коштів.

4.5. Розрахунок заборгованості та «прибуткові» нарахування.
Позивач надав довідку-розрахунок, у якій визначив заборгованість у сумі 18 855,00 грн, у тому числі 8 505,00 грн, процентів та 1 350,00 грн. комісії. 
Однак:
розрахунок подано у зведеному вигляді, без поелементного розкриття формул, календарного підрахунку днів, бази нарахування, періодів, руху платежів і без матеріалів, що дозволяють суду перевірити нарахування як арифметично, так і юридично; ключова передумова для стягнення процентів і комісій у споживчому кредитуванні — доведеність належного індивідуального інформування та належного укладення договору у електронній формі — у цій справі не підтверджена технічно перевірними доказами (див. п. 4.2–4.3 цього рішення); за відсутності повного ланцюга доказів електронної моделі суд не має правових підстав перекладати на споживача наслідки недоведеної кредитодавцем процедури інформування та погодження умов, особливо щодо платежів, які є джерелом прибутку кредитора.

4.6. Доводи позивача.
Суд оцінив доводи позивача та подані ним копії документів у сукупності й встановив, що позивач довів лише факт фактичної видачі відповідачу 9 000,00 грн за договором, тому саме в цій частині вимога є обґрунтованою. Водночас позивач не довів належного виконання імперативних обов`язків у споживчому кредитуванні та умов електронної моделі (переддоговірне інформування, оцінка кредитоспроможності, передання споживачу примірника договору й додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача, підтвердження електронного приєднання технічними даними), а також не подав прозорого поелементного розрахунку, придатного для перевірки; тому вимоги про проценти та комісію суд визнав недоведеними і відмовив у цій частині незалежно від відсутності відзиву.

За таких обставин суд доходить висновку, що вимоги про стягнення процентів та комісії є недоведеними та не підлягають задоволенню.

5. Висновки.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд задовольняє позов у частині стягнення 9 000,00 грн як тіла кредиту, оскільки позивач довів факт перерахування відповідачу саме цієї суми (квитанція про виплату з призначенням «видача за договором»), а обов`язок повернути фактично одержані кошти випливає з природи грошового зобов`язання. Водночас суд відмовляє у стягненні процентів та комісії, бо позивач не довів належного виконання імперативних вимог законодавства про споживче кредитування, зокрема не підтвердив технічно перевірними доказами належне електронне приєднання та виконання обов`язку, передбаченого абзацами 2–3 частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», щодо передання споживачу примірника договору і додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача, а також не подав прозорого поелементного розрахунку нарахувань; за таких прогалин суд визнає вимоги про «прибуткові» нарахування недоведеними.

6. Судові витрати.

Судові витрати зі сплати судового збору розподіляються пропорційно задоволеним вимогам відповідно до статті 141 ЦПК України: з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у частині, що відповідає розміру задоволених вимог.
Ціна позову: 18 855,00 грн., Задоволено: 9 000,00 грн., Частка задоволених вимог: 9 000,00 / 18 855,00 = 0,4773269689 (тобто 47,73269689%), Сплачений судовий збір: 2 422,00 грн., До стягнення з відповідача: 2 422,00 ? 0,4773269689 = 1 156,09 грн. (округлено до копійок).
На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 15, 16, 509, 627, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 1, 2, 8–11, 13, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 3, 12, 13, 76–81, 89, 133, 137, 141, 259, 263–265, 274, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 9 000 (дев`ять тисяч) грн.. 00 коп. — у рахунок повернення фактично отриманих коштів.
У решті позовних вимог — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір у розмірі 1 156 (одна тисяча сто п`ятдесят шість) грн 09 коп., що відповідає частці задоволених позовних вимог .
Остаточно суд зазначає: відмова у частині недоведених вимог у цій справі не позбавляє позивача права звернутися до суду з іншими вимогами, що ґрунтуються на належно оформлених і належно доведених правовідносинах або заявлені за інший період, інший предмет чи інші підстави, за умови дотримання вимог закону.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи
Реквізити сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», місцезнаходження: вул. Саксаганського, 133А, м. Київ, 01032,ЄДРПОУ 37356833;

Відповідач ОСОБА_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування):  АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 

Суддя:        І.Е.Бондаренко