УКРАЇНА
Романівський районний суд Житомирської області
290/1278/25

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
27 квітня 2026 року селище Романів

Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Ковальчука М.В., з участю секретаря судового засідання Багінської В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості, - 
В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (далі ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому зазначено, що 01 липня 2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» (далі ТОВ «Алекскредит») та відповідачем було укладено договір про надання кредиту № 2453853, за умовами якого останній надано кредит в розмірі 7000,00 грн строком кредитування на 10 днів (до 11 липня 2019 року).
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 умови кредитного договорору не виконує, а також на те, що ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» набуло право вимоги за вказаним договором, позивач просить стягнути з неї заборгованість в сумі 46995,20 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом – 7000,00 грн, заборгованість за відсотками – 39995,20 грн.
Заперечуючи відносно наведених позивачем обставин, відповідачем подано до суду відзив, в якому вказано, що позивачем не надано доказів щодо її ідентифікації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора (ТОВ «Алекскредит») та видачі коштів кредиту, належних розрахунків заборгованості за кредитним зобов`язанням із зазначенням відсоткової ставки, періоду нарахування відсотків та суми виникнення заборгованості матеріали справи не містять. При цьому, вимога кредитодавця про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації суперечить принципам справедливості та добросовісності та просить зменшити розмір відсотків за кредитом. Зазначено, що позивачем безпідставно заявлено до стягнення суму процентів поза межами строку дії кредитного договору. Вказано на відсутність доказів, які підтверджували факт відступлення права грошової вимоги за договором про надання кредиту № 2453853 від 01.07.2019 від первісного кредитора до ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс». Також зазначено про наявність пільг членів сімей військовослужбовців та соціальних гарантій, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про статус ветеранів війни». Окрім цього, відповідач просить зменшити розмір відсотків та штрафів, звільнити її від відповідальності за порушення зобов`язання у зв`язку з воєнним станом, мобілізацією її чоловіка та складним матеріальним станом, а також просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. 
Представником позивача подано відзив на позовну заяву (відповідь на відзив), в якому, посилаючись на необґрунтованість заперечень відповідача проти позову, просить суд позов ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» задовольнити.
У відзиві на позовну заяву (відповіді на відзив) представником позивача зазначено, що ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» було надано достатню кількість доказів на підтвердження своїх позовних вимог, у той час як відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження або спростування своїх заперечень. 
Також вказано, що 01.07.2019 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Алекскредит», ОСОБА_1 подала Заявку на онлайн-кредит. Законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. ТОВ «Алекскредит» було направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтвердила прийняття умов кредитного договору № 2453853 від 01.07.2019, тобто без вчинення вказаних дій по попередньому заповненню заявки та надання особистих даних для оформлення кредитного договору, у тому числі номеру телефону для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладений.
Зазначено, що товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Елаєнс» (далі ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс») є зареєстрованою у належному порядку платіжною установою, що надає послуги з переказу коштів, та на підставі договору з ТОВ «Алекскредит» перерахувало кредитні кошти на картковий рахунок № НОМЕР_1 в сумі 7000,00 грн. Натомість, відповідачем не надано жодного доказу який би підтверджував або спростовував, що картковий рахунок № НОМЕР_1 їй не належить, що в силу положень статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) є її процесуальним обов`язком. При цьому, нарахування відсотків, заявлених до стягнення з відповідача, проведене відповідно до умов укладеного кредитного договору.
Вказано, що матеріали справи містять достатні докази, які підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідача від ТОВ ««Алекскредит» до ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс». При цьому, позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості заявлено в межах строку позовної давності.
Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 279 ЦПК України) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Судом встановлено, що 01 липня 2019 року між ТОВ «Алекскредит» та  ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту № 2453853.
Договір містить посилання на Правила надання кредиту ТОВ «Алекскредит», що розміщені на сайті кредитодавця (пункт 1.1 договору).
Згідно з пунктом 1.3 договору, за договором кредитодавець надає позичальнику кредит на інші споживчі цілі (вирішення власних фінансових питань) без додаткового забезпечення у тимчасове, строкове, платне користування, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у відповідності до умов договору. Кредит надається в національній грошовій одиниці України гривні.
Відповідно до пункту 1.4 договору, сума кредиту (основна сума кредиту на початок виконання договору) складає 7000,00 грн.
Пунктами 1.5, 1.6 договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється, відповідно до положень статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), виходячи з Базової процентної ставки, Акцій, Програми лояльності Кредитодавця, Спеціальної процентної ставки по кредиту після спливу Узгодженого строку повернення кредиту. Нарахування процентів за користування кредитом за Акційними ставками і ставками Програми лояльності здійснюється тільки за умови повернення кредиту до спливу Узгодженого строку повернення кредиту, наведеного у пункті 1.9 цього Договору. У випадку виникнення заборгованості проценти за користування кредитом за період Узгодженого строку повернення кредиту нараховуються, виходячи із Базової процентної ставки, а поза межами цього строку виходячи із Спеціальної процентної ставки, встановленої для періоду, що перевищує Узгоджений строк повернення кредиту. Базова процентна ставка за один день користування кредитом 1,7 %. Акційна ставка або ставка за Програмою лояльності за один день користування кредитом 1,36 %. Спеціальна процентна ставка за один день користування кредитом після Узгодженого строку повернення я кредиту (у випадку виникнення Заборгованості, прострочення кредиту) - 3,00 %.
Дата надання кредиту, Узгоджений строк повернення кредиту і відповідна узгоджена Дата повернення кредиту, сума кредиту (загальний розмір кредиту), Проценти за користування кредитом, Реальна процентна ставка за кредитом, абсолютне значення подорожчання кредиту вказані у Графіку платежів, що визначається у Додатку № 1 до цього Договору та є невід`ємною його частиною. Графік платежів складається окремо за умови дії Акцій і/або Програми лояльності у випадку повернення зобов`язань до спливу Узгодженого строку повернення кредиту та за умови дії Базової і Спеціальної процентної ставки у випадку погашення заборгованості поза межами Узгодженого строку повернення кредиту (пункт 1.8 договору).
Згідно пунктів 1.9, 1.10. договору, сторони встановлюють Узгоджений строк повернення кредиту: 10 календарних днів до 11.07.2019 (включно). Кредит надається Позичальнику в сумі, що зазначена в пункті 1.4 договору в безготівковій формі шляхом перерахування на картковий рахунок Позичальника.
Пунктом 2.1.4 договору передбачено право кредитодавця надавати згоду на продовження Узгодженого строку повернення кредиту за заявою позичальника шляхом укладення між сторонами додаткової угоди відповідно до умов, визначених у розділі 12 https://alexcredit.ua/umovi.
Пунктами 4.1, 4.4 договору визначено, що для повного повернення/погашення заборгованості/зобов`язань за кредитом за цим договором позичальник має сплатити основну суму кредиту, проценти за користування кредитом, прострочені проценти, неустойки (пеню, штраф) шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитодавця, або іншим способом, передбаченим цим договором та наведеним на сайті кредитодавця. Датою виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок кредитодавця, що вказаний у реквізитах цього договору, в строк та у сумі, визначених умовами цього договору та додатками до нього. 
Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору, строк дії договору визначається з моменту його укладення між сторонами та діє до повного виконання сторонами обов`язків за ним. Датою укладання Договору є дата прийняття Оферти Заявником та підписання Договору Сторонами.
Згідно з пунктом 7.3 сторони підтверджують, що даний електронний договір, всі Додатки до нього, Додаткові угоди, Правила мають таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами Сторін, тобто вчинені у письмовій формі.
Сторони погодили, що Договір укладається в електронній формі на Сайті Кредитодавця www.alexcredit.ua згідно зі статтями 207, 639 ЦК України та із застосуванням норм Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронний цифровий підпис», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (пункт 7.10 договору).
У якості підтвердження підписання Договору (вчинення електронного правочину), надання Кредиту Позичальнику надсилаються кошти та електронне повідомлення, в якому зазначається інформація про Кредитодавця, Основна сума кредиту, процентні ставки та міститься активне посилання на Правила, якими регламентується порядок надання паперових копій електронних документів (за необхідності) та інші аспекти виконання частини 11 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». (пункт 7.13 договору).
Додатком № 1 до договору про надання кредиту № 2453853 є графік платежів: у випадку повернення зобов`язань до спливу Узгодженого строку повернення кредиту та у випадку виникнення заборгованості (неповернення зобов`язань до спливу Узгодженого строку повернення кредиту).
Договір та додаток до нього підписані відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію»: 2453853.
Довідкою ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» від 04.11.2022 підтверджується факт перерахування коштів в розмірі 7000,00 грн, дата проведення платежу: 01.07.2019, номер картки – НОМЕР_2 , номер в системі FONDY – 153636765, банк отримувача: OSCHADBANK.
Факт переказу коштів на рахунок відповідача підтверджується листом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (АТ «Державний ощадний банк України») від 21 січня 2026 року та банківською випискою за період з 01.07.2019-04.07.2019, згідно яких на ім`я ОСОБА_1 емітовано цим банком карту № НОМЕР_3 , на яку здійснено переказ коштів в сумі 7000,00 грн, дата виконання/зарахування: 03.07.2019.
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Алекскредит», розмір заборгованості за кредитним договором № 2453853 від 01.07.2019 станом на 06.06.2025 становить 46995,20 грн, з яких: 7000,00 грн заборгованості за кредитом та 39995,20 грн заборгованості за відсотками за період з 01.07.2019 по 20.03.2020 (3665,20 грн – проценти за користування кредитом та 36330,00 грн – прострочені проценти за кредитом).
Крім цього, з розрахунку заборгованості вбачається, що 11.07.2019 ОСОБА_1 сплачено 1002,00 грн, з яких 952,00 грн зараховані на сплату процентів за користування кредитом, 50,00 грн на сплату за продовження строку; 21.07.2019 сплачено 1052,00 грн, з яких 952,00 грн зараховані на сплату процентів за користування кредитом, 100,00 грн на сплату за продовження строку; 10.08.2019 сплачено 1954,00 грн, з яких 1904,00 грн зараховані на сплату процентів за користування кредитом, 50,00 грн на сплату за продовження строку; 20.08.2019 сплачено 1002,00 грн, з яких 952,00 грн зараховані на сплату процентів за користування кредитом, 50,00 грн на сплату за продовження строку; 29.08.2019 сплачено 1006,80 грн, з яких 856,80 грн зараховані на сплату процентів за користування кредитом, 150,00 грн на сплату за продовження строку.
10 червня 2025 року між ТОВ «Алекскредит» та товариством з обмеженою відповідальністю «Секвоя Капітал» (далі ТОВ «Секвоя Капітал») укладено договір факторингу № АК-10/06/2025, відповідно до якого ТОВ «Алекскредит» передає (відступає) ТОВ «Секвоя Капітал» за плату, а ТОВ «Секвоя Капітал» приймає належні ТОВ «Алекскредит» права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників. 
Згідно витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № АК-10/06/2025 від 10 червня 2025 року, ТОВ «Секвоя Капітал» набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 2453853 до відповідача ОСОБА_1 в сумі 46995,20 грн, яка складається з 7000,00 грн заборгованості за кредитом та 39995,20 грн заборгованості за відсотками.
07 липня 2025 року між ТОВ «Секвоя Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» укладено договір факторингу № ДФ-07072025, відповідно до якого ТОВ «Секвоя Капітал» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» за плату, а ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» приймає належні ТОВ «Секвоя Капітал» права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників. 
Згідно витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № ДФ-07072025 від 07 липня 2025 року, ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 2453853 до відповідача ОСОБА_1 в сумі 46995,20 грн, яка складається з 7000,00 грн заборгованості за кредитом та 39995,20 грн заборгованості за відсотками.
Позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу  ОСОБА_1 направлено повідомлення про відступлення права вимоги від ТОВ «Алекскредит» до ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» та зазначено інформацію про порядок погашення заборгованості по договору № 2453853 від 01 липня 2019 року. Також надано нові реквізити для оплати кредитної заборгованості.
За приписами частин першої, другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
В силу частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень частини першої статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Частиною першою статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначено Законом України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (надалі Закон № 675-VIII), який набрав чинності 30 вересня 2015 року.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII електронна комерція - це відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно частинами 2, 4 статті 8 Закону № 675-VIII покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.
Фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 Закону № 675-VIII).
Зі змісту зазначеної норми вбачається, що законом передбачено три різні способи акцепту пропозиції на укладення електронного договору.
Відповідно до частини 8 статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII).
Згідно статті 12 Закону № 675-VIII якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Частиною 1 статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 березня 2020 року, у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа.
З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. 
Статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відзиві на позовну заяву відповідача посилається на відсутність доказів укладання кредитного договору, зокрема на відсутність доказів отримання кредитних коштів.
За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, провадження №61-2417сво19).
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Позивачем доведено факт укладення 01 липня 2019 року між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 договору про надання кредиту № 2453853 в електронній формі, який підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Укладений договір містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк їх повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін, зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», на момент укладення договору позичальник не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшом частково виконувала його умови, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.
Суд звертає увагу, що спірний кредитний договір укладений шляхом накладення електронного підпису відповідача, який ідентифікує її особу, тому договір вважається укладеним. 
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та стороною відповідача не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
Факт переказу ТОВ «Алекскредит» кредитних коштів на рахунок відповідача підтверджується листом АТ «Державний ощадний банк України», банківською випискою та довідкою ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс».
Як встановлено кредитний договір був укладений дистанційно, в електронній формі.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до Закону України «Про платіжні послуги», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
За умовами кредитного договору ОСОБА_1 отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок (приналежність платіжної картки відповідачу підтверджено банківською випискою). Доказів про те, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), яка відповідачу не належить, та/або щодо не зарахування даних сум на рахунок відповідача, та/або доказів звернення нею до правоохоронних органів або до банку з приводу шахрайських дій з її рахунком/карткою, матеріали справи не містять.
Тому суд вважає, що факт укладення договору про надання кредиту № 2453853 від 01.07.2019 в електронній формі, отримання відповідачем кредитних коштів та визнання нею кредитних зобов`язань з огляду на часткову сплату відсотків за користування кредитними коштами доведено належними та достатніми доказами та констатує, що у відповідача виникли права щодо користування і обов`язки з повернення кредитних коштів.
Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина 1 статті 599 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Згідно зі статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21) зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частини 3 статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина 2 статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі №243/11704/15-ц).
При цьому, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Згідно сталої практики Верховного Суду, доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі №2221/2373/12).
Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Аналогічні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі №2221/2373/12 тощо).
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.
Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2025 року між фактором – ТОВ «Секвоя Капітал» та клієнтом – ТОВ «Алекскредит» укладено договір факторингу № АК-10/06/2025, в пункті 1.1 якого зазначено, що Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується прийняти такі Права вимоги та сплатити Клієнту Ціну придбання за відповідний Реєстр за плату, у передбачений цим Договором спосіб.
Згідно з пунктами 2.1 – 2.1.3 договору факторингу, перехід від Клієнта до Фактора Прав вимоги відбувається в наступному порядку: - Клієнт формує та надає Фактору інформацію згідно з Реєстром прав вимоги, необхідну для оцінки Заборгованостей Боржників, шляхом направлення такої інформації на електронну пошту Фактора за формою, погодженою Сторонами Додаток 3 до Договору); - У випадку погодження такої інформації, Фактор формує Реєстр права вимоги (Додаток 1 до Договору); - Перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги відбувається шляхом підписання Сторонами Договору та відповідного Реєстру прав вимог, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників та набуває всіх прав щодо Боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу, відповідно до вимог чинного законодавства. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками (за умови використашія) Договір та Реєстр прав вимог підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав вимоги.
Відповідно до визначення термінів, що використовуються у договорі факторингу, відступлення прав вимоги, право вимоги - всі права Клієнта за договірними відносинами з Боржником, в тому числі права грошових вимог по поверненню наданих Боржнику коштів, сірок платежу за якими настав (наявна вимога) або настане в майбутньому (майбутні вимога); Реєстр прав вимог/Реєстр - інформація щодо Боржників, Право вимоги до яких відступається за цим Договором (включаючи перелік таких Боржників, підстави виникнення Права вимоги, сума Заборгованості), оформлена за формою, встановленою у відповідному додатку до цього Договору; ціна придбання - сума коштів, що сплачується Фактором Клієнту у вигляді фінансування за відступлення Права вимоги щодо кожного Реєстру відповідно до умов цього Договору.
Згідно з пунктом 10.1 договору факторингу, договір вступає в силу з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін, скріплення їх печатками (за умови їх використання) і діє до «31» грудня 2025 року, а в частині виконання зобов`язань, до повного виконання Сторонами зазначених зобов`язань.
Платіжною інструкцією № 185 від 16.06.2025 та повідомленням ТОВ «Секвоя Капітал» від 16.06.2025 підтверджується, що ТОВ «Секвоя Капітал» перерахувало кошти ТОВ «Алекскредит» згідно договору факторингу № АК-10/06/2025 від 10 червня 2025 року.
Згідно витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № АК-10/06/2025 від 10 червня 2025 року, ТОВ «Секвоя Капітал» отримало право грошової вимоги за кредитним договором № 2453853 від 01.07.2019 до відповідача ОСОБА_1 в загальній сумі 46995,20 грн.
Надані копії вищевказаного договору факторингу, форми Реєстру прав вимог, форми Акту прийому-передачі документів за договором факторингу, форми надання інформації згідно Реєстру прав вимог в електронному вигляді та витяг з Реєстру боржників містять підписи та печатки (в тому числі електронні підписи та печатки) сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від ТОВ «Алекскредит» до ТОВ «Секвоя Капітал».
В подальшому, 07 липня 2025 року між фактором – ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» та клієнтом – ТОВ «Секвоя Капітал» укладено договір факторингу № ДФ-07072025, в пункті 1.1 якого зазначено, що Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується прийняти такі Права вимоги та сплатити Клієнту Ціну придбання за відповідний Реєстр за плату, у передбачений цим Договором спосіб.
Згідно з пунктами 2.1 – 2.1.3 договору факторингу, перехід від Клієнта до Фактора Прав вимоги відбувається в наступному порядку: - Клієнт формує та надає Фактору інформацію згідно з Реєстром прав вимоги, необхідну для оцінки Заборгованостей Боржників, шляхом направлення такої інформації на електронну пошту Фактора за формою, погодженою Сторонами Додаток 3 до Договору); - У випадку погодження такої інформації, Фактор формує Реєстр права вимоги (Додаток 1 до Договору); - Перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги відбувається шляхом підписання Сторонами Договору та відповідного Реєстру прав вимог, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників та набуває всіх прав щодо Боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу, відповідно до вимог чинного законодавства. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками (за умови використашія) Договір та Реєстр прав вимог підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав вимоги.
Відповідно до визначення термінів, що використовуються у договорі факторингу, відступлення прав вимоги, право вимоги - всі права Клієнта за договірними відносинами з Боржником, в тому числі права грошових вимог по поверненню наданих Боржнику коштів, сірок платежу за якими настав (наявна вимога) або настане в майбутньому (майбутні вимога); Реєстр прав вимог/Реєстр - інформація щодо Боржників, Право вимоги до яких відступається за цим Договором (включаючи перелік таких Боржників, підстави виникнення Права вимоги, сума Заборгованості), оформлена за формою, встановленою у відповідному додатку до цього Договору; ціна придбання - сума коштів, що сплачується Фактором Клієнту у вигляді фінансування за відступлення Права вимоги щодо кожного Реєстру відповідно до умов цього Договору.
Згідно з пунктом 10.1 договору факторингу, договір вступає в силу з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін, скріплення їх печатками (за умови їх використання) і діє до «31» грудня 2025 року, а в частині виконання зобов`язань, до повного виконання Сторонами зазначених зобов`язань.
Згідно витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № ДФ-07072025 від 07 липня 2025 року, ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» отримало право грошової вимоги за кредитним договором № 2453853 від 01.07.2019 до відповідача ОСОБА_1 в загальній сумі 46995,20 грн.
Надані вищевказаний договір факторингу, форма Реєстру прав вимог, форма Акту прийому-передачі документів за договором факторингу, форма надання інформації згідно Реєстру прав вимог в електронному вигляді, форма акту повернення права вимоги та витяг з Реєстру боржників містять електронні підписи та печатки сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від ТОВ «Секвоя Капітал» до ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс».
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.
Належних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, відповідачем суду не надано, тому в силу прямого припису статті 204 ЦК України його правомірність презюмується.
Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» у встановленому порядку набуло права та обов`язки кредитодавця за договором про надання кредиту № 2453853 від 01 липня 2019 року, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «Алекскредит».
Належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих в позику коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом матеріалами справи не містять, у зв`язку з чим вимога ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками в межах строку кредитування є обґрунтованою.
Як зазначалось вище, відповідно до розрахунку заборгованості за договором про надання кредиту № 2453853 від 01 липня 2019 року та витягів з Реєстру боржника до договорів факторингу № АК-10/06/2025 від 10 червня 2025 року та № ДФ-07072025 від 07 липня 2025 року, заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем становить 46995,20 грн, із яких: 7000,00 грн заборгованості за кредитом та 39995,20 грн заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 01.07.2019 по 20.03.2020.
Разом з тим, суд не може погодитися з розміром нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за договором про надання кредиту № 2453853 в сумі 39995,20 грн, виходячи з наступного.
Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Із положень частини другої статті 625 ЦК України слідує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
У зобов`язальних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.
Строк кредитування за договором про надання кредиту № 2453853 від 01 липня 2019 року був погоджений сторонами та становив 10 календарних днів до 11.07.2019 (включно) (Узгоджений строк повернення кредиту) (пункт 1.9 договору).
Розмір відсотків за договором про надання кредиту № 2453853 від 01 липня 2019 року був погоджений сторонами та становив: Базова процентна ставка за один день користування кредитом – 1,7 %; Акційна ставка або ставка за Програмою лояльності за один день користування кредитом – 1,36 %; Спеціальна процентна ставка за один день користування кредитом після Узгодженого строку повернення кредиту (у випадку виникнення Заборгованості, прострочення кредиту) - 3,00 % (пункт 1.6 договору).
Із розрахунку заборгованості первісного кредитора ТОВ «Алекскредит» вбачається, що з 01.07.2019 по 30.08.2019 відсоткова ставка нараховувалася у розмірі 1,36 % в день (Акційна ставка або ставка за Програмою лояльності за один день користування кредитом), з 31.08.2019 по 29.09.2019 відсоткова ставка нараховувалася у розмірі 1,70 % в день (Базова процентна ставка за один день користування кредитом), з 30.09.2019 по 20.03.2020 наявна інформація про нарахування відсоткової ставки у розмірі 3,00 % в день (Спеціальна процентна ставка за один день користування кредитом).
Також із вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що 11.07.2019 нараховано плату за продовження строку в сумі 50,00 грн, 21.07.2019 нараховано – 100,00 грн, 10.08.2019 нараховано – 50,00 грн, 20.08.2019 нараховано – 50,00 грн, 29.08.2019 нараховано – 150,00 грн.
Пунктами 4.1, 4.4 договору визначено, що для повного повернення/погашення заборгованості/зобов`язань за кредитом за цим договором позичальник має сплатити основну суму кредиту, проценти за користування кредитом, прострочені проценти, неустойки (пеню, штраф) шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитодавця, або іншим способом, передбаченим цим договором та наведеним на сайті кредитодавця. Датою виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок кредитодавця, що вказаний у реквізитах цього договору, в строк та у сумі, визначених умовами цього договору та додатками до нього. 
Пунктом 2.2.2 договору передбачено, що позичальник має право звертатись до Кредитодавця із заявою про продовження Узгодженого строку погашення кредиту на умовах, визначених у розділі 12 https://alexcredit.ua/umovi.
Згідно з пунктом 2.1.4 договору, кредитодавець має право надавати згоду на продовження Узгодженого строку повернення кредиту за заявою позичальника шляхом укладення між сторонами додаткової угоди відповідно до умов, визначених у розділі 12 https://alexcredit.ua/umovi.
Доказів того, що позичальник в межах строку кредитування (за період з 01.07.2019 по 11.07.2019) ініціювала продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.
Суд вважає, що за встановлених обставин слід виходити з того, що узгоджений строк кредитування становить 10 днів (узгоджений сторонами строк дії кредитного договору), а процентна ставка становить 1,36 % в день (розмір процентної ставки визначений первісним кредитором ТОВ «Алекскредит» у розрахунку заборгованості).
Відтак, в межах узгодженого сторонами строку дії кредитного договору (10 днів) за період з 01.07.2019 по 11.07.2019  ОСОБА_1 необхідно було сплатити відсотки в сумі 952,00 грн, виходячи з розрахунку: 7000,00 грн (тіло кредиту) х 1,36 % (процентна ставка) х 10 днів (строк позики).
Разом з тим, заявляючи вимогу про стягнення відсотків у сумі 39995,20 грн за договором про надання кредиту № 2453853 ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» обчислило їх по 20.03.2020, тобто поза межами строку дії кредитного договору.
Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.
Надані позивачем розрахунок заборгованості та витяги з реєстру боржників до договорів факторингу не можуть вважатися належними доказами на підтвердження наявності заборгованості по відсоткам за договором про надання кредиту № 2453853 в розмірі 39995,20 грн. 
У зв`язку з цим, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитами за межами строку кредитування відсутні.
Відтак, заборгованість  ОСОБА_1 за договором про надання кредиту № 2453853 становить 7952,00 грн, з яких: 7000,00 грн заборгованості за кредитом та 952,00 грн заборгованості за відсотками. 
Також встановлено, що в період з 11.07.2019 по 29.08.2019 ОСОБА_1 сплачено на загальну суму 6016,00 грн, які були зараховані на сплату відсотків та на сплату за продовження строку та підлягають вираховуванню із загального розміру заборгованості.
Не заслуговують на увагу доводи відповідача у відзиві, що розмір заборгованості по нарахованих відсотках за несвоєчасно виконані зобов`язання є несправедливим, то таке посилання є помилковими, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України умовами кредитного договору.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача.
Водночас, дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого невиконання умов договору або визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.
Із змісту наведених пунктів укладеного між сторонами договору, вбачається, що відповідач підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією, передбаченою чинним законодавством України на дату укладення договору.
Розмір відсотків за користування кредитними коштами та строки кредиту сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому в статті 627 ЦК України.
Таким чином, до підписання договору позичальнику була надана вся інформація про умови кредитування, які відповідають її інтересам, є розумними та справедливими.
Відповідач, укладаючи кредитний договір, мала можливість самостійно обрати фінансову установу для отримання кредиту, оцінити запропоновані умови кредитування та зважити на можливість їх виконання з огляду на своє фінансове становище.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що у даній справі нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Також суд не вбачає підстав для застосування статті 617 ЦК України, якою передбачено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки жодних доказів на підтвердження існування обставин - випадку або непереборної сили, що сталися поза волею позичальника та мали наслідком порушення кредитного зобов`язання, відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. 
Не заслуговують увагу доводи відповідача на необхідність застосування положень статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру відсотків та штрафів, оскільки даною нормою закону передбачено право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, однак товариство не заявляло вимог про стягнення з неї неустойки за невиконання / неналежне виконання кредитних зобов`язань. 
Крім того, суд звертає увагу відповідача, що Закон України «Про статус ветеранів війни» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, та не містить норм, що регулюють відносини у сфері кредитування.
Відтак посилання відповідача на статті 15-18 Закону України «Про статус ветеранів війни» щодо соціальних гарантій не мають правового значення до даних кредитних відносин.
Щодо обґрунтованості посилань відповідача на те, що вона відповідно до статей 14, 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» має право на пільги, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» (в редакції Закону № 328-V від 03.11.2006, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин (в період з 01 липня 2019 року по 11 липня 2019 року), військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Підстав для застосування відносно відповідача пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» суд не вбачає, оскільки у період виконання умов кредитного договору останньою не доведено, що на неї поширювалися пільги, передбачені вказаною нормою Закону.
Також суд звертає увагу, що статтею 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» передбачено соціальні гарантії прав членів сімей військовослужбовців, однак дана норма закону не регулює відносини у сфері кредитування.
З урахуванням викладеного, з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» підлягає стягненню 1936,00 грн заборгованості за договором про надання кредиту № 2453853 від 01 липня 2019 року (із розрахунку: 7952,00 грн (кредитна заборгованість) - 6016,00 грн (кошти сплачені позичальником).
Доводи відзиву щодо пропуску позивачем строку звернення до суду суд відхиляє, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
Верховний Суд у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 207/1892/18 констатував, що згідно з частинами 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Разом з тим дії, що свідчать про переривання позовної давності повинні бути вчинені до спливу позовної давності. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19.
Суд враховує, що пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і на час вирішення цього спору.
Закон України № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ ЦК України «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк його дії.
Зазначену обставину підтвердив Верховний суд у справі № 212/10834/21 від 06.12.2023. Відповідно до позиції касаційного суду, у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір укладено 01.07.2019 року, строк позики складає 10 днів. Позивач звернувся з цим позовом 13.11.2025, отже строк позовної давності не пропустив, оскільки у період з 02.04.2020 по 30.06.2023 (до моменту скасування карантину на території України), строк позовної давності законодавцем продовжено на час дії карантину, а з 24.02.2022 цей строк продовжено на строк дії воєнного стану, який наразі триває.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач звернувся до суду з правом грошової вимоги до відповідача в межах строку позовної давності.

За змістом статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 60 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодувати судові витрати у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання позивача до утримання від подання необґрунтованого позову чи скарги на судове рішення, а сторін - до позасудового вирішення спору.
У частинах першій, другій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За змістом частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, що пов`язані з розглядом справи.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
При цьому, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача суду надано договір про надання правової допомоги № 43657029 від 01 липня 2025 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» та адвокатом Лівак І.М., додаткову угоду № 2453853 від 30 вересня 2025 року до договору про надання правової допомоги № 43657029 від 01 липня 2025 року, детальний опис робі (наданих послуг), виконаних адвокатом Лівак І.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» щодо стягнення кредитної заборгованості від 30 вересня 2025 року та акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) № 2453853 від 30 вересня 2025 року.
Відповідно до додаткової угоди № 2453853 від 30 вересня 2025 року до договору про надання правової допомоги № 43657029 від 01 липня 2025 року, детальний опис робі (наданих послуг), виконаних адвокатом Лівак І.М. від 30 вересня 2025 року та акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) № 2453853 від 30 вересня 2025 року, адвокатом Лівак І.М. по супроводу примусового стягнення заборгованості за кредитним договором № 2453853 з боржника ОСОБА_1 надано правничі послуги на загальну суму 6000,00 грн.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Враховуючи вищезазначене, з огляду на те, що від відповідача не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд вважає витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн обґрунтованими.
Частково задовольняючи позов, відповідно до статті 141 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись статтями 512, 514, 526, 1054 ЦК України, статтями 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» задовольнити частково. 

Стягнути з  ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (адреса місцязнаходження: вул. Симона Петлюри, 21/1 м. Бровари Київська область, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 43657029) 1936 (одну тисячу дев`ятсот тридцять шість) грн заборгованості за кредитним договором, 99,80 грн судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, та 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М.В. Ковальчук