КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2026 року Київ Справа№ 320/50544/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сас Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві до  ОСОБА_1 Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи: ОСОБА_2 , Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання дій, рішень протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
Рух справи. 
До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява, в якій позивач просить суд:
- Визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Костенко Оксани Михайлівни, які полягали у бездіяльності державного виконавця щодо не звернення до суду з метою зміни способу та порядку виконання рішення суду, та зобов`язати його вчинити відповідні дії.
- Визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Костенко Оксани Михайлівни щодо стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) перебуває виконавче провадження №78262301, відкрите на підставі виконавчого документу Київського окружного адміністративного суду у справі №320/47959/23 від 14.02.2025, боржником в якому є Територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві.
Зауважено, що згідно з приписами норм чинного законодавства виконання зазначеного рішення суду у спосіб, визначений судом, є об`єктивно неможливим у зв`язку з відсутністю необхідних коштів у Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено бюджетну програму КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником за якою визначено Державну судову адміністрацію України.
Наголошено, що Управління не відмовлялося від добровільного виконання рішення, але фізично не мало можливості реалізувати його другу частину без виконання першої - забезпечення фінансування з боку Державної судової адміністрації України.
Таким чином, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві просило державного виконавця у передбаченому законом порядку звернутися до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання виконавчого документа у справі № 320/47959/23 від 04.07.2024 шляхом стягнення коштів за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».
Враховуючи викладене, як зазначає позивач, що було неможливо виконати рішення суду, про що також повідомлялось державного виконавця, як наслідок, є незаконним та необґрунтованим визначення виконавчого збору у розмірі 32000 грн у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, дії державного виконавця щодо визначення збору порушують норми Закону України «Про виконавче провадження» та Бюджетного кодексу України.
Окрім виконавчого збору, державним виконавцем також безпідставно стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у розмірі 402,96 грн.
Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 08.03.2026 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Розгляд (формування та зберігання) справи постановлено здійснювати в електронній формі.
Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований належним чином шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі в електронний кабінет в підсистемі Електронний суд, про що свідчить довідка про доставку електронного листа, сформована програмним забезпеченням Діловодство спеціалізованого суду. 
Треті особи пояснень щодо позову та/або відзиву не надали, про відкриття провадження у справі були проінформовані належним чином шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі в їх електронні кабінети в підсистемі Електронний суд, про що свідчать довідки про доставку електронного листа, сформована програмним забезпеченням Діловодство спеціалізованого суду.
Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
У провадженні Київського окружного адміністративного суду перебувала справа №320/47959/23 за позовом ОСОБА_2 з позовом до Територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві про визначення протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі №320/47959/23, вирішено: 
Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 26, код ЄДРПОУ 26268059) та Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, код ЄДРПОУ 26255795) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
- Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо недофінансування з 01.05.2022 по 01.10.2023 Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_2 за період з 01.05.2022 по 31.12.2022, виходячи з встановленого на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн. та за період з 01.05.2023 по 01.10.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 грн.
- Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплат судді Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_2 недоплаченої суддівської винагороди на період з 01.05.2022 по 31.12.2022, виходячи з встановленого на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн. та за період з 01.05.2023 по 01.10.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 грн. з урахуванням раніше виплачених сум.
- Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві щодо нарахування та виплати судді Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_2 суддівської винагороди за період з 01.05.2022 по 01.10.2023 обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2021 року в розмірі 2102 грн.
- Зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_2 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, за період з 01.05.2022 по 31.12.2022, виходячи з встановленого на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн. та за період з 01.05.2023 по 01.10.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 грн. з урахуванням раніше виплачених сум.
В решті позовних вимог відмовити.
На підставі виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду у справі №320/47959/23 від 14.02.2025 про зобов`язання територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_2 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, за період з 01.05.2022 по 31.12.2022, виходячи з встановленого на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн. та за період з 01.05.2023 по 01.10.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 грн. з урахуванням раніше виплачених сум. Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) відкрито виконавче провадження №78262301.
Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.06.2025 у ВП № 78262301, у т.ч. стягнуто з боржника - Територіального управління Державної судової адміністрації України у м. Києві - виконавчий збір у розмірі 32 000 грн.
Поряд з цим, окремо винесено постанову від 05.06.2025, якою стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 32 000 грн.
Водночас, птостановою про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 05.06.2025 визначено для боржника загальний розмір мінімальних витрат у розмірі 402,96 грн.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві листом від 03.09.2025 № 6-2736/25 просило державного виконавця у передбаченому законом порядку звернутися до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання виконавчого документа у справі № 320/47959/23 від 14.02.2025 шляхом стягнення коштів за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».
Листом Міністерства юстиції України від 25.07.2024 № 105780/114687-18-24/20.3.1 надано відповідь Державній судовій адміністрації України, у якій вказано, що однією з перешкод направлення державними виконавцями відділу відповідної заяви до суду є ненадання Державною судовою адміністрацією України, як головним розпорядником бюджетних коштів, інформації щодо суми, яка залишається невиплаченою та є безспірною.
При наявності повної та необхідної інформації від Державної судової адміністрації України державні виконавці направляють до судів, які винесли рішення, заяви про зміну способу та порядку виконання рішення суду шляхом проведення Державною казначейською службою України безспірного списання недоплаченої суддівської винагороди стягувачу з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень суддів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом № 4901-VI та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Будучи незгодним із відповіддю позивач звернувся до суду з цим позовом.
Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування.
Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами 2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Частинами другою та третьою статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частинами другою, четвертою статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені в Законі України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Стаття 18 Закону № 1404-VIII покладає на виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з частинами першою, шістнадцятою цієї статті виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до вказаного Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частинами четвертою, п`ятою статті 19 Закону № 1404-VIII встановлено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частиною 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
З аналізу вказаних норм Закону слідує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку з імовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.
Вказана правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 28.04.2020 у справі № 480/3452/19, від 16.09.2021 у справі № 440/4629/21, від 11.08.2022 у справі № 640/23271/21, від 16.02.2023 у справі № 160/1389/22.
Отже, виконавчий збір стягується за примусове виконання рішення суду, початком якого є відкриття виконавчого провадження у справі.
Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір не стягується, якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Так, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом № 1404-VIII, та особливості їх виконання встановлює Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі по тексту — Закон № 4901-VI).
Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» він встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.
Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Державна судова адміністрація України за організаційно-правовою формою є державним органом влади, фінансування якого здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з ч. 1 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Оцінка аргументів учасників справи та висновки суду.
Як встановлено судом, у головного розпорядника бюджетних коштів - Державної судової адміністрації України - наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя»).
Проте рішення Київського окружного адміністративного суду у справі № 320/47959/23 від 04.07.2025, виконання якого здійснюється у виконавчому провадженні № 78262301, не містить вказівки про безпосереднє стягнення коштів чи зобов`язання вчинити певні дії щодо майна.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», його дія поширюється на випадки виконання рішень суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є орган державної влади чи інші визначені субєкти.
Відтак суд дійшов висновку, що в даному випадку має місце характер правовідносин, який не підпадає під сферу дії Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», з огляду на те, що судове рішення, яке підлягає примусовому виконанню, не підпадає під прямий (встановлений) порядок виконання в рамках бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя», оскільки встановлює обов`язок боржника самостійно вчинити дії з розподілу бюджетних ресурсів.
Наведені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 286/125/17 та від 31 січня 2019 року у справі № 161/502/17.
Оскільки виконання рішення вимагало вчинення боржником самостійних дій та не передбачало його автоматичного виконання у порядку, визначеному Законом № 4901-VI, державний виконавець був зобов`язаний стягнути виконавчий збір.
Таким чином, п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону № 1404-VIII у спірних правовідносинах не може бути застосований, а отже відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.
Щодо правомірності постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, суд зазначає таке. 
Так, п. 3 ч. 1 ст. 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються зі стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Частинами 2, 3 ст. 42 Закону № 1404-VІІІ визначено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Пунктом 2 розділу VІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція № 512/5) передбачено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:
відкриття виконавчого провадження;
стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);
стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);
стягнення витрат виконавчого провадження;
закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:
виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);
пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
Отже, мінімальні витрати виконавчого провадження та виконавчий збір не є тотожними поняттями. Мінімальні витрати виконавчого провадження - це обов`язкові витрати, які понесені виконавцем у зв`язку з наявністю виконавчого провадження (плата за користування виконавцем реєстром виконавчих проваджень, витрати на друкування, папір, послуги поштового зв`язку, пов`язані з прийняттям постанов, тощо).
З оскаржуваної постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження встановлено, що державним виконавцем визначені такі витрати, із відповідним розрахунком на загальну суму 402,96 грн, зазначеним у постанові, розмір яких позивачем не оспорюється.
Суд зауважує, що у випадку скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, а також у певних випадках визнання виконавчого листа, таким що не підлягає виконанню, мінімальні витрати не cтягуються.
Разом із цим, суд зазначає, що обставини справи не містять правових висновків щодо звільнення боржника від обов`язку сплати мінімальних витрат виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду.
Проте, позивачем під час судового розгляду не доведено наявності таких обставин, а постанова про відкриття виконавчого провадження № 78262301 є чинною та не скасованою.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що постанова від 05.06.2025 про визначення витрат виконавчого провадження у розмірі 402,96 грн є такою, що прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом, а тому скасуванню не підлягає.
Щодо вимог, які стосуються питання звернення відповідача до суду в порядку ст.387 КАС України на підставі заяви позивача у межах виконавчого провадження № 78262301, суд зазначає таке.
За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Якщо судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, чи рішення, яке підлягає виконанню, набрало законної сили, то відсутність матеріалів судової справи у зв`язку з їх витребуванням судом апеляційної або касаційної інстанції не перешкоджає розгляду заяви, передбаченої абзацом першим цієї частини, крім випадку зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції або зупинення виконавчого провадження. (ч. 1 ст. 378 КАС України)
Як встановлено судом, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві листом від 03.09.2025 №6-2736/25 просило державного виконавця у передбаченому законом порядку звернутися до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання виконавчого документа у справі №320/47959/23 від 14.02.2025, що видав Київський окружний адміністративний суд, шляхом стягнення коштів за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».
В заяві було здійснено посилання на лист Міністерства юстиції України від 25.07.2024 №105 780/114687-18-24/20.3.1.
Проте, суд зазначає, що згідно з вказаного листа вбачається, що однією з перешкод направлення державними виконавцями відділу відповідної заяви до суду є ненадання Державною судовою адміністрацією України, як головного розпорядника бюджетних коштів, інформації щодо суми, що залишається невиплаченою та є безспірною.
Наголошено, що при наявності повної та необхідної інформації від Державної судової адміністрації України, державні виконавці направляють до судів, які винесли рішення, заяви про зміну способу та порядку виконання рішення суду, шляхом проведення Державною казначейською службою України безспірного списання недоплаченої суддівської винагороди стягувану, з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом № 4901-VI та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Водночас, як убачається з матеріалів справи, разом із заявою позивача не надано жодних належних документів на виконання листа-роз`яснення Міністерства юстиції України від 25.07.2024 №105 780/114687-18-24/20.3.1.
Зокрема, позивачем не надано доказів розрахунку суми, яка підлягає виплаті на виконання виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2025 у справі №320/47959/23, як і не надано доказів звернення з таким розрахунком до ДСА України, що, в разі обґрунтованої неможливості виконати останньою належного фінансування, давало б підстави стверджувати, що рішення суду неможливо виконати.
Фактично, заява позивача містить загальні відомості за відсутності належного правового мотивування такої заяви про належність відповідачу звернутись до суду про зміну способу та порядку його виконання, а отже у державного виконавця були відсутні належні підстави для обов`язку звернутись до суду, який видав виконавчий лист, в порядку ст. 378 КАС України.
Крім того, суд зазначає, що звернення державного виконавця до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення є реалізацією наданих йому законом дискреційних повноважень, що передбачають можливість самостійного визначення необхідності та доцільності вчинення відповідних дій залежно від конкретних обставин виконавчого провадження та наявності належних правових підстав.
Водночас матеріали справи не містять доказів існування безумовного обов`язку державного виконавця звернутися до суду із відповідною заявою лише на підставі звернення боржника без надання необхідних документів та належного обґрунтування неможливості виконання рішення у визначений законом спосіб.
Як наслідок, вимоги щодо протиправної бездіяльності головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Костенко Оксани Миколаївни, яка полягає у незверненні до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.07.2025 у справі №320/47959/23 у виконавчому провадженні №78262301, є помилковими.
Враховуючи вказане, відсутні підставі для задоволення вимоги зобов`язального характеру відносно відповідача в цій частині.
Отже, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. 
Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
в и р і ш и в:
1. У задоволенні адміністративного позову - відмовити. 
2. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення та набирає законної сили в порядку встановленому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Сас Є.В.