Справа № 703/7677/25 
2/703/379/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О. 
секретаря судового засідання Тимошенко Д.А.
за участі:
позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 3025 доларів США.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики від 20 вересня 2023 року. Відповідно до розписки від 20 вересня 2023 року позивач надав відповідачці кошти в борг в сумі 3025 доларів США з терміном повернення боргу до 30 квітня 2024 року. Вказав, що в зазначений термін ОСОБА_3 коштів не повернула, тому змушений звернутись із даним позовом до суду. Окрім того просив стягнути з відповідачки понесені витрати на правову допомогу та судовий збір.
Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, не запречував проти винесення заочного рішення.
Представник позивача, адвокат Холодняк В.М. вимоги позову підтримав. 
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою наданою її представником, адвокатом Райновим Г.С., наявною в матеріалах справи. 
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому гл. 11 ЦПК України, у відсутність відповідачки, яка згідно ст. 128 ЦПК України повідомлена про день та час розгляду справи належним чином і позов задовільнити з наступних підстав. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи про що в судовому засіданні була постановлена ухвала. 
Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В судовому засіданні встановлено, що 20 вересня 2023 року позивач ОСОБА_1 уклав договір позики з відповідачкою ОСОБА_3 шляхом надання останній грошових коштів під розписку у розмірі 3025 доларів США з кінцевим терміном повернення боргу до 30 квітня 2024 року. Копія розписки наявна в матеріалах справи.
Відповідно до вказаної вище розписки відповідачка зобов`язалась повернути позивачу кошти до 30 квітня 2024 року. З розписки не вбачається повернення відповідачкою боргу повністю чи частково.
З розписки від 20 вересня 2023 року вбачається, що « ОСОБА_3 дійсно вз`яла в борг у громадянина ОСОБА_1 кошти у розмірі 3025 (три тисячі двадцять п`ять) доларів США терміном на шість місяців. Кошти зобов`язалась повернути до 30 квітня 2024 року. Зобов`язалась щомісяця до 30 числа сплачувати по 60 доларів. При невиконанні умов угоди зобов`язалась щомісяця сплачувати по 60 доларів США, як за користування коштами. Зазначено адресу місця проживання, паспортні дані та ідентифікаційний код відповідачки».
Таким чином з наданої позивачем розписки чітко вбачається, що ОСОБА_3 вз`яла в борг у ОСОБА_1 кошти в розмірі 3025 доларів США із зобов`язанням їх повернути. 
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України.
У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникли правовідносини на підставі договору позики від 20 вересня 2023 року. Від імені ОСОБА_3 написано документ, який названо «Розписка» та згідно з яким остання брала у ОСОБА_1 3025 доларів і зобов`язалась повернути до 30 квітня 2024 року. Позичальниця ОСОБА_3 свої зобов`язання не виконала, борг не повернула, про що свідчив наявний у позивача ОСОБА_1 оригінал зазначеної Розписки, яку він надав до суду.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17 вказано, що «договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. 
Розписка в тій її частині, в якій вона містить відомості про отримання відповідачкою ОСОБА_3 від позивача ОСОБА_1 грошей, суму цих грошових коштів та вказівку на кінцевий термін повернення коштів, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. 
Отже, положення розписки, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 76 ЦПК України, а тому вони є доказом. 
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).
Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем ОСОБА_1 на підтвердження свої позовних вимог надано до суду оригінал розписки написаної відповідачкою ОСОБА_3 від 20 вересня 2023 року.
Відповідачкою та її представником, адвокатом Райновим Г.С. доказів на підтвердження того, що коштів ОСОБА_3 від позивача за розпискою не отримувала до суду не надано.
В матеріалах справи відсутні докази і того, що відповідачкою розписку від 20 вересня 2023 року було підписано під примусом чи шляхом обману. 
Таким чином суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1273 грн. 50 коп.
Крім того позивач просив суд стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав до суду договір про надання правничої допомоги від 07 листопада 2025 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 484 від 02 липня 2012 року, акт виконаних робіт по Договору про надання правничої дороги від 07 листопада 2025 року, квитанцію № 05-25 від 15 листопада 2025 року та попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правничу допомогу, які позивач поніс та очікує понести під час судового розгляду.
Таким чином з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн.
Керуючись ст.15-16, 525-526, 610, 612, 625,1046, 1047, 1049, 1167 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 61, 81, 141, 258, 263-265, 273, 274, 280, 352, 354 ЦПК УКраїни, суд,-
вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20 вересня 2023 року в сумі 3025 (три тисячі двадцять п`ять) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1273 грн. 50 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн., а всього 3273 грн. 50 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення - протягом тридцяти днів з дня його отримання.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 . 

Головуючий: В. О. Прилуцький