ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/84/26
21 травня 2026 року	м.Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:
головуючої судді Дерех Н.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля-тютюн" до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Поділля-тютюн" (надалі, позивач, Товариство) звернулося до суду з позовом до Державної податкової служби України (надалі, відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить визнати протиправними та скасувати рішення заступника Голови Державної податкової служби України №1882-р/лєр від 25.12.2025 року «Про відмову у наданні ліцензії», зобов`язати Державну податкову службу України видати Товариству з обмеженою відповідальністю «Поділля-Тютюн» ліцензію на ферментацію тютюнової сировини на підставі заяви про видачу ліцензії на ферментацію тютюнової сировини №4361/АП від 01.12.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, покликаючись на зміст заяв про видачу ліцензії на ферментацію тютюнової сировини №1229/АП від 02.04.2025, №1718/АП від 06.05.2025, №2364/АП від 11.06.2025, №2943/АП від 10.07.2025, №3572/АП від 26.08.2025, №3916/АП від 01.10.2025, №4234/АП від 10.11.2025 та №4361/АП від 01.12.2025 (разом з доданими до них документами), що Товариством дотримано усі вимоги щодо видачі ліцензії на ферментацію тютюнової сировини, що передбачені Законом №3817-ІХ. Серед іншого, просить врахувати, що відповідно до чинного законодавства та у встановлений термін ТОВ «Поділля-Тютюн» листом від 30.09.2024 року № 40 надало ДПС України схему цілодобового відеоспостереження місць ферментації та зберігання тютюнової сировини. Також, на підприємстві працює контрольний пост податкового органу, робоче місце якого забезпечено персональним комп`ютером та монітором, до якого підключений доступ до системи відео фіксації, відеокамер та встановлено обладнання для збереження мультимедійної інформації. Про це повідомлено ДПС України листом від 10.06.2025 року №11. До кожної із поданих заяв додавались вищезгадані листи із планом-схемою цілодобового відеоспостереження.
Ухвалою суду від 13.01.2026 позовну заяву залишено без руху, та у встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви, подавши заяву про зміну предмета позову, з додатками. 
Ухвалою суду від 26.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вважає, що заяви, подані ТОВ «Поділля-Тютюн» на отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності з відповідним пакетом документів, розглянуто ДПС (органом ліцензування) у визначений законом термін. За результатом розгляду поданих заяв ДПС прийнято рішення у відповідності до вимог Закону «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», у межах та у спосіб, визначений цим законом.
Як встановлено судом, 25.12.2025 за результатами розгляду заяви позивача від 01.12.0025 за №4361/АП, Державною податковою службою України прийнято рішення про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю "Поділля-тютюн" у наданні ліцензії відповідно до вимог Закону України від 18.06.2024 №3817-ІХ "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального".
Вважаючи протиправними вказане рішення відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
За змістом ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, КАС України), суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Предметом спірних правовідносин є рішення заступника Голови Державної податкової служби України №1882-р/лєр від 25.12.2025 року «Про відмову у наданні ліцензії», прийняте за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля-Тютюн» №4361/АП від 01.12.2025 року про отримання ліцензії.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що 01 січня 2025 року набув чинності розділ VII «Ліцензування» Закону України від 18 червня 2024 року № 3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі, Закон № 3817).
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону № 3817 (в редакції чинній на момент подання заяви про одержання ліцензії) органами ліцензування є: 1) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику; 2) територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Відповідно до п. 7 . 2 ст. 41 Закону № 3817 визначено вид ліцензії: на право ферментації тютюнової сировини.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Закону № 3817 ліцензії на право виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, на право вирощування тютюну, на право ферментації тютюнової сировини надаються та їхня дія припиняється органом ліцензування - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Відповідно до ч. 7 ст. 42 закону № 3817 ліцензія на право ферментації тютюнової сировини надається суб`єкту господарювання, що здійснює ферментацію власно вирощеної або придбаної тютюнової сировини, за умови наявності у нього на праві власності або іншому праві користування об`єкта нерухомого майна/приміщення та обладнання, що забезпечують повний технологічний цикл ферментації тютюнової сировини. Згідно з ч. 8 ст. 42 Закону № 3817 ліцензія на право ферментації тютюнової сировини надається суб`єкту господарювання, що здійснює ферментацію тютюнової сировини, незалежно від наявності у нього ліцензії на право вирощування тютюну або на право виробництва тютюнових виробів.
Суб`єкт господарювання, подаючи заяву про отримання ліцензії на право виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, на право ферментації тютюнової сировини, підтверджує наявність у нього на дату подання такої заяви відповідної матеріально-технічної бази, що забезпечує повний цикл виробництва зазначених у заяві товарів (продукції) (ч. 11 ст. 42 Закону № 3817).
Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону № 3817 ліцензія на право провадження відповідного виду господарської діяльності надається органом ліцензування шляхом прийняття рішення про надання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності.
Для отримання ліцензії суб`єкт господарювання подає до органу ліцензування заяву про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності у паперовій або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України (ч. 2 ст. 43 Закону № 3817).
Відповідно до ч. 4 ст. 43 Закону № 3817 до заяви про отримання ліцензії на право виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв (крім малих виробництв дистилятів, малих виробництв виноробної продукції, малих виробництв пива), тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, на право вирощування тютюну, на право ферментації тютюнової сировини додаються:
1) копія документа, що засвідчує право власності або право користування об`єктами/об`єктом нерухомого майна (його частиною)/ приміщеннями/ приміщенням (його частиною), що використовуються для виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, для ферментації тютюнової сировини;
2) перелік технологічного обладнання, що перебуває у власності суб`єкта господарювання, або копії документів, що підтверджують право користування суб`єкта господарювання технологічним обладнанням, що забезпечує повний технологічний цикл виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, ферментації тютюнової сировини;
3) копія договору з лабораторією (у разі відсутності власної лабораторії) - для ліцензій на право виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах;
4) копія документа, що підтверджує право користування земельною ділянкою, на якій вирощується тютюн/здійснюється ферментація тютюнової сировини, із зазначенням кадастрового номера такої земельної ділянки - для ліцензій на право вирощування тютюну, на право ферментації тютюнової сировини;
5) атестат виробництва - для ліцензій на право виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв (крім малих виробництв дистилятів, малих виробництв виноробної продукції, малих виробництв пива), тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, на право ферментації тютюнової сировини.
Згідно з ч. 1 ст. 45 Закону № 3817 підставами для прийняття органом ліцензування рішення про відмову у наданні ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності є:
1) відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про заявника (крім іноземних суб`єктів господарської діяльності, які діють через свої зареєстровані постійні представництва, та осіб, які ведуть облік результатів діяльності за договорами про спільну діяльність без утворення юридичної особи) або наявність відомостей про державну реєстрацію його припинення;
2) відсутність обов`язкової реєстрації або взяття на облік суб`єкта господарювання у податкових органах, або відсутність повідомлення суб`єкта господарювання про об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, через які здійснюватиметься відповідний вид ліцензійної діяльності, відповідно до вимог пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України;
3) відсутність відомостей про державну реєстрацію (легалізацію, акредитацію чи засвідчення факту створення в інший спосіб) постійного представництва іноземного суб`єкта господарської діяльності та/або про взяття його на облік у контролюючому органі;
4) подання заяви про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності не за встановленою формою або з порушенням порядку її подання;
5) неподання або подання не в повному обсязі разом із заявою про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності копій документів, визначених цим Законом;
6) підписання заяви про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності особою, яка не має на це повноважень;
7) виявлення розбіжностей у відомостях, наведених у заяві про отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі підакцизними товарами (продукцією), та відомостях інформаційних баз даних органу ліцензування щодо фіскальних номерів реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій, книг обліку розрахункових операцій та розрахункових книжок, наявних у місці роздрібної торгівлі;
8) наявність інформації про здійснення контролю над заявником у значенні, наведеному у статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", резидентами держави, що здійснює збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону України "Про оборону України";
9) наявність в органу ліцензування інформації про рішення суду, що набрало законної сили, яким заявнику встановлена заборона на провадження окремого виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, рішення Ради національної безпеки і оборони України, введеного в дію указом Президента України про застосування до суб`єкта господарювання санкції, передбаченої пунктом 6 частини першої статті 4 Закону України "Про санкції";
10) подання заяви про отримання ліцензії з порушенням строків, визначених частиною дев`ятою статті 46 цього Закону;
11) невідповідність відомостей, зазначених у заяві про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, щодо коду класифікації доходів бюджету, суми внесеного платежу, номера і дати платіжної інструкції, що підтверджує внесення річної плати або щоквартальної частини річної плати за відповідну ліцензію, фактичним даним органу ліцензування;
12) невстановлення цілодобової системи відеоспостереження у випадках, передбачених цим Законом;
13) наявність інформації, що заявник на дату подання заяви на отримання ліцензії не пройшов електронну ідентифікацію онлайн в електронному кабінеті з дотриманням вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" або не здійснює листування з контролюючим органом через електронний кабінет або контролюючим органом прийнято заяву про відмову отримувати документи через електронний кабінет.
Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону № 3817 у рішенні про відмову у наданні ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності обов`язково зазначаються такі відомості: 1) реквізити (номер і дата) рішення (дата у форматі РРММДД); 2) найменування та код органу ліцензування, що прийняв рішення про відмову у наданні ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності; 3) реквізити (номер і дата) заяви про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності (дата у форматі РРММДД); 4) про заявника: для юридичних осіб - найменування, місцезнаходження, код згідно з ЄДРПОУ; для фізичних осіб - підприємців - прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), місцезнаходження (адреса зареєстрованого/задекларованого місця проживання (перебування), за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та/або номер паспорта (для фізичних осіб, які мають право здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта), унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); для осіб, уповноважених на ведення обліку діяльності за договорами про спільну діяльність без утворення юридичної особи, та осіб, які є відповідальними за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договорів, - найменування та код уповноваженої особи згідно з ЄДРПОУ і податковий номер, наданий такій особі під час взяття на облік договору згідно з пунктом 63.6 статті 63 та пунктом 64.6 статті 64 Податкового кодексу України; для іноземних суб`єктів господарської діяльності - найменування та податковий номер постійного представництва; 5) вид ліцензії, у наданні якої відмовлено; 6) підстава/підстави та опис підстав (обґрунтування) для прийняття рішення про відмову у наданні ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності із зазначенням пункту частини першої цієї статті; 7) строк набрання рішенням про відмову у наданні ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності чинності; 8) строки і порядок оскарження прийнятого рішення про відмову у наданні ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності (у тому числі найменування та місцезнаходження податкового органу, який є суб`єктом розгляду скарги, та вид суду, до якого особа може подати позов); 9) кваліфікована електронна печатка податкового органу.
Вирішуючи спір по суті, суд також враховує, що у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 826/6029/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Крім того, суд також вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Suominen v. Finland», заява № 37801/97, пункт 36), відповідно до якої орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Отже, критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11 вересня 2023 року у справа № 420/14943/21.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
З оскарженого рішення про відмову у наданні ліцензії від 2512.2025 №1882-р/лєр, прийнятого за результатами розгляду заяви позивача від 01.12.2025 за №4361/АП, вбачається, що обґрунтуванням та підставою для прийняття такого рішення вказано пункт 12 частини 1 статті 45 Закону № 3817 (невстановлення цілодобової системи відеоспостереження у випадках, передбачених цим Законом). Зокрема, зазначено, що в порушення вимог частини 2 статті 20 Закону №3817 на підприємстві, що здійснює ферментацію тютюнової сировини, а також у місцях зберігання тютюнової сировини, які розташовані поза місцем провадження діяльності з ферментації тютюнової сировини, не встановлена цілодобова система відеоспостереження. 
Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону № 3817 на підприємствах, на яких здійснюється виробництво тютюнових виробів та/або ферментація тютюнової сировини, а також у місцях зберігання тютюнової сировини, тютюнових виробів, які розташовані поза місцем провадження діяльності з виробництва тютюнових виробів та/або ферментації тютюнової сировини, повинна бути встановлена та безперервно функціонувати цілодобова система відеоспостереження.
Схема встановлення цілодобової системи відеоспостереження на підприємстві суб`єкта господарювання, що здійснює виробництво тютюнових виробів та/або ферментацію тютюнової сировини, а також у місцях зберігання тютюнової сировини, тютюнових виробів, які розташовані поза місцем провадження діяльності з виробництва тютюнових виробів та/або ферментації тютюнової сировини, надсилається таким суб`єктом господарювання засобами електронного зв`язку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Доказів надіслання до відповідача інформації про наявність цілодобової системи відеоспостереження (відповідного обладнання) в місці зберігання тютюнової сировини у спосіб, визначений ст. 20 Закону №3817, судом не здобуто та позивачем не подано.
Суд критично оцінює покликання позивача на те, що Товариством відповідно до чинного законодавства та у встановлений термін ТОВ «Поділля-Тютюн» листом від 30.09.2024 року № 40 надало ДПС України схему цілодобового відеоспостереження місць ферментації та зберігання тютюнової сировини, а також направило лист від 10.06.2025 року №11, з огляду на таке. 
Так, Товариством разом із заявами на отримання ліцензії на право ферментації тютюнової сировини були надані атестати виробництва, видані ДП «Укрметртестстандарт» за № UA.T.007-25, чинний з 25 березня 2025 року та за № UA.T.007-25, ver.2 чинний з 07 липня 2025 року.
При цьому, адреси потужностей, вказані у зазначених атестатах, відрізняються, що підтверджує невідповідність адрес місця провадження діяльності, зазначених у заявах та поданих разом із заявами документах.
Також, суд зазначає, що при реєстрації об`єктів оподаткування, їх адреси не відповідали фактичним адресам цих об`єктів, зазначеним у витягах з Державного реєстру речових прав.
Отож, з наведеного мотиву суд погоджується з викладеним у спірному рішенні висновком контролюючого органу про те, що у наданій Товариством плані- схемі відеоспостереження відсутня інформація про наявність відеоспостереження (відповідного обладнання) в місці зберігання тютюнової сировини.
Зі змісту оскаржуваного рішення Державної податкової служби України, суд приходить до переконання, що останнє відповідає критеріям чіткості, обґрунтованості та зрозумілості акта індивідуальної дії, та не породжує його неоднозначне трактування, що, в свою чергу, впливає на можливість реалізації права або виконання обов`язку платником податку виконати юридичне волевиявлення суб`єкта владних повноважень; спірне рішення заступника Голови Державної податкової служби України №1882-р/лєр від 25.12.2025 року «Про відмову у наданні ліцензії» відповідає вимогам п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки винесено відповідачем правомірно та у спосіб, передбачений законодавством, тому не підлягає скасуванню як протиправне.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених вимог не спростовують.
При цьому, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява №4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до частини 1статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено та підписано 21 травня 2026 року.
Копію рішення надіслати учасникам справи.
Реквізити учасників справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Поділля-тютюн" (місцезнаходження: вул. Степана Бандери, 95, м. Борщів, Чортківський р-н, Тернопільська обл.,48702 код ЄДРПОУ 42244295),
відповідач - Державна податкова служба України (місцезнаходження: пл. Львівська, 8, м. Київ,04053 код ЄДРПОУ:43005393).
Головуюча суддя Дерех Н.В.