ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
23 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 953/3396/23
провадження № 22-ц/818/462/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Яцини В.Б.,Мальованого Ю.М.
за участю секретаря – Каплоух Н.Б..
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2025 року, ухвалене суддею Зуб Г.А.,
В С Т А Н О В И В :
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Обгрунтовуючи позовні вимоги посилалась на те, що з 2015 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем та ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народився син ОСОБА_2 . З 2019 року сторони проживають окремо у зв`язку з погіршенням стосунків в родині, та з того часу відповідач не приймав участі у вихованні сина та не утримував його матеріально. 09.11.2020 Київським районним судом м. Харкова видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі від заробітку (доходу), починаючи з 02.11.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Заборгованість по сплаті аліментів станом на квітень 2023 року складає 88574,23 грн. Відповідач злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, та дитина перебуває на повному утриманні та забезпеченні позивачки. Відповідач є також учасником багатьох справ про стягнення з нього заборгованості, та 12.01.2022 відносно нього Московським районним судом м. Харкова ухвалено вирок.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав – відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, також апеляційна скарга містить клопотання про виклик в судове засідання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для з`ясування його думки.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково не врахував як доказ висновок про недоцільність участі батька у вихованні сина, який спростовує позицію відповідача щодо його бажання брати участь у вихованні сина, допомагати та підтримувати. Наголошує, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, яку відповідач і досі не погасив. Вказує, що до 18.06.2025 року жодного разу не отримала аліменти на утримання сина, вважає що саме це свідчить про те, що відповідач не має наміру та бажання сплачувати заборгованість та взагалі допомагати матеріально сину. Зазначає, що відповідач з березня 2025 року проходить військову службу, отримує заробітну плату. Звертає увагу на те, що наявність або відсутність висновку органу опіки та піклування не впливає на винесення судом законного та неупередженого рішення. Вважає, що суд першої інстанції незаконно не врахував найкращих інтересів дитини, що повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
Представник ОСОБА_2 надала до суду додаткові пояснення та зазначила що на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, апелянт посилається на наявність заборгованості по аліментам в істотному розмірі. При цьому, згідно розрахунку від 20.11.2025, наданого старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків, відповідно до якого з липня 2025 року по листопад 2025 року відповідачем було погашено заборгованість з аліментів в загальному розмірі 232 804,28 грн. Станом на 20.11.2025 борг по аліментам складає 40 076,57 грн, звертає увагу суду на те, що така заборгованість погашена відповідачем у повному обсязі. Докази, які підтверджують повне погашення заборгованості, можуть бути отримані лише наприкінці поточного кварталу. Також щодо аргументів апелянта про наявність у відповідача судимості, зазначає, що Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2025 по справі №643/597/22 ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного за вироком покарання у зв`язку з закінченням іспитового строку. Також повторно зазначає, що на розгляді Харківського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини, що свідчить про перешкоджання ОСОБА_1 належному виконанню відповідачем батьківських обов`язків та про наявність спору щодо здійснення останнім своїх батьківських прав, який уже є предметом судового розгляду. Отже, вважає, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що дії та/або поведінка відповідача свідчать про негативний вплив на дитину, а докази, наведені в апеляційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого в свідоцтві про його народження зазначені відповідачі.
Між позивачем та відповідачем на даний час склались неприязні стосунки.
Позивачка разом з дитиною є ВПО, та на даний час мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до наданого до суду розрахунку заборгованості по аліментах, борг по аліментах відповідача перед позивачем станом на 01.06.2024 становить 132359,23 грн. Станом на 20.11.2025 заборгованість становить 40076,57 грн. (а.с. 71, т. 2)
Відповідно до наданої до суду характеристики КЗ «Бабаївський ліцей ім. Героя Радянського Союзу Потапенка П.О. Височанської селищної ради Харківськ5ого району Харківської області» від 26.06.2023 на дитину ОСОБА_2 , останній характеризується позитивно, та матір дитини бере активну участь у житті класу, забезпечує високий рівень навчання дитини, батько дитини у вихованні сина не бере участі.
Позивачем до суду першої інстанції надано висновок Служби у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради від 31.08.2023 року про недоцільність усунення перешкод з боку ОСОБА_1 в участі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вихованні на вільному спілкуванні з сином ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані назадоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної таетнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного ісоціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного збатьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання ірозвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною першою статті 155 СКУкраїни здійснення батьками своїх прав тавиконання обов`язків мають ґрунтуватися наповазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень тазастосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки їїбатьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, завинятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме відсудів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини укожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, уякнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року усправі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути донайважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь увихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щобзабезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування таповинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, щопозбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід яккрайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу нанедобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя здитиною та не відповідає меті їхвозз`єднання.
Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини їїкоріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).
У постанові від 04 квітня 2024року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження №61-13923св23).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, якатримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що відповідач злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, та дитина перебуває на повному утриманні та забезпеченні позивачки, має заборгованість по аліментам.
Однак, судом не встановлено та позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, негідної поведінки, яка негативно впливає на дитину. 
Недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
При цьому колегія суддів враховує, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Отже, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
Колегія суддів вважає, що наявність відносно ОСОБА_2 вироку суду та рішень суду про стягнення з нього грошових коштів, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою надзвичайні правові наслідки.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Колегія суддів вважає, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення його батьківських прав.
Позивач не надав будь-яких доказів необхідності розірвання сімейних зв`язків батька з дитиною, які дозволили б виснувати про недотримання судом критерію пропорційності під час ухвалення рішення про відмову у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав.
Наданий позивачем висновок Височанської селищної ради Служби у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради за №256/01-36 про недоцільність усунення перешкод з боку ОСОБА_1 в участі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вихованні на вільному спілкуванні з сином ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 не стосується предмету даного спору, як правильно зазначив суд першої інстанції.
Стосовно клопотання позивача про допит дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів зазначає.
Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має обсяг прав, одним із яких беззаперечно є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Вказане право дитини при вирішенні спору, яким зачіпається її інтерес, підтверджено нормами як міжнародного, так і національного права.
Разом із тим, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.
Отже, колегія суддів вважає, що хоча думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини. 
За таких обставин, достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не встановлено. З матеріалів справи не вбачається наявність виняткових та надзвичайних обставин, які б могли виправдати розірвання сімейних зв`язків між батьком та сином.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем з липня 2025 року по листопад 2025 року було погашено заборгованість з аліментів в загальному розмірі 232 804,28 грн. Станом на 20.11.2025 борг по аліментам складає 40 076,57 грн, що підтверджується розрахунком старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків від 20.11.2025 року.
Крім того, колегія суддів зазначає, що з ЄДРСР, інформація з якого є загальнодоступною, вбачається, що ще у 2023 році ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1  про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини, третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації та ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11.04.2023 року було відкрито провадження у вказані справі.
Відреагувавши на позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з позовом у цій цивільній справі звернулась у травні 2023 року.
Отже, з наведеного вбачається, що відповідач намагався ще до звернення до суду із позовом спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратив інтересу до сина, участі у його вихованні та має намір на відновлення з ним відносин. Поведінка відповідача дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином, погашає заборгованість по сплаті аліментів, отже змінів своє ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків. 
Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –        Н.П. Пилипчук

Судді –        В.Б. Яцина

Ю.М. Мальований