КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/8025/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11733/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Коваленко І.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги», про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в :

У травні 2026 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якій просив: визнати незаконною відмову ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» в укладенні письмового договору про надання послуг комерційного обліку електричної енергії з ОСОБА_1 як співвласником квартири АДРЕСА_1 ;
зобов`язати ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» укласти вказаний договір; 
стягнути з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн. (а.с. 1-4).
Позов обґрунтовано тим, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 та звернувся до відповідача для укладення договору, однак головний фахівець центру обслуговування клієнтів відмовила йому у прийнятті документів, оскільки позивач не є єдиним власником квартири, що порушує його права як споживача на отримання життєвої необхідної послуги (а.с. 1-4).
Безпосередньо в позовній заяві ОСОБА_1 просив вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відключення (припинення) електропостачання квартири АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи заяву тим, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить виконання рішення суду про поновлення порушених прав Позивача (а.с. 2).
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у спосіб заборони ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» відключати (припиняти) електропостачання квартири АДРЕСА_1 - відмовлено (а.с. 17-20).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 09 травня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити у відповідній частині нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову (а.с. 55-57).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що оскаржувана ухвала постановлена без повідомлення учасників справи. 
Підлягають встановленню нові обставини - намагання працівників ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», 29.04.2026, у незаконний спосіб зламати поверховий електрощит та відключити електропостачання квартири АДРЕСА_2 . Дослідженню й оцінці підлягає відеозапис, який було здійснено на місці злочину. Неподання цього доказу до Деснянського районного суду міста Києва викликано тим, що на 04.05.2026 - дата звернення до Деснянського районного суду міста Києва з позовом, електронний засіб, на якому зберігався відеозапис, було вилучено поліцією(а.с. 55-57).
11 червня 2026 року, тобто у строк визначений ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2026 року, представник ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» - адвокат Полєтаєв А.А. подав відзив в якому апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу районного суду без змін, розглянути справу за відсутності сторони відповідача (а.с. 73, 79-86).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про розгляд справи апеляційним судом 25 червня 2026 року були сповіщені 01 червня 2026 року повідомленнями до Електронного кабінету в ЄСІТС, кожного окремо, тобто належним чином, про що у справі є докази. 11 червня 2026 року представник ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» - адвокат Полєтаєв А.А. подав заяву в якій просив розглянути справу за відсутності сторони відповідача. 24 червня 2026 року апелянта ОСОБА_1 подав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності (а.с. 74-78, 81, 87-90). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; 
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі. 
Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], № 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. 
При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо відмови в укладенні договору про надання послуг комерційного обліку електричної енергії зі співвласником квартири.
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що невжиття обраних позивачем заходів забезпечення позову ускладнить виконання рішення суду про поновлення порушених прав позивача.
Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції вірно виходив того, що позивач не довів наявності ризику незабезпечення ефективного захисту своїх прав за захистом яких позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач вчиняє або готується вчинити дії щодо припинення електропостачання до квартири позивача. Позивач не надав суду попереджень, приписів, повідомлень чи актів від відповідача про наявність заборгованості або порушень, які б слугували підставою для відключення електроустановки споживача згідно з Правилами роздрібного ринку електричної енергії. Факт можливої відмови відповідача в укладенні письмового договору про надання послуг комерційного обліку електричної енергії (яка за твердженням позивача була висловлена йому усно головним фахівцем центру обслуговування клієнтів) не свідчить про безумовний намір припинити розподіл електричної енергії найближчим часом. Припущення позивача про можливе настання негативних наслідків у майбутньому без підтвердження їх об`єктивного існування належними та допустимими доказами не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Відсутнє достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача у межах цього провадження без його нових звернень до суду. Застосування загальної заборони відключати квартиру позивача від електропостачання є неспівмірним заходом, оскільки така заборона позбавить відповідача можливості здійснювати відключення з інших законних підстав, передбачених законодавством (наприклад, у разі виникнення аварійних ситуацій, грубого порушення правил безпеки експлуатації електроустановок або наявності підтвердженої заборгованості). Це призведе до безпідставного обмеження прав відповідача як оператора системи розподілу та порушить баланс інтересів сторін.
Колегія суддів вважає, що обраний позивачем захід забезпечення позову шляхом заборони відключення (припинення) електропостачання квартири АДРЕСА_1 , у даному випадку не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права і не є співмірним із заявленими ним вимогами в цій справі.
В справі відсутні об`єктивні докази відключення та (або) спроби відключення (попередження про відключення тощо) квартири позивача від електропостачання, предметом позову у цій справі є вимоги про визнання незаконною відмову в укладанні договору та зобов`язання відповідача укласти договір.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що відповідно до положень пункту 7.11 Правил роздрібного ринку електричної енергії затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (Регулятор) постановою від 14 березня 2018 року № 312, на період розгляду судом спірних питань щодо порушення споживачем цих Правил та/або умов договорів, наявність яких передбачена цими Правилами, припинення електропостачання такого споживача, пов`язане з оскарженим фактом порушення, не здійснюється за умови своєчасного надання споживачем до моменту відключення відповідної ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду. Відкриття провадження у справі після факту відключення споживача є підставою для відновлення електропостачання.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2026 року відкрито провадження у цій справі, отже позивач не позбавлений можливості повідомити енергопостачальника про наявність спору та надати ухвалу про відкриття провадження у справі (а.с. 14-16).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що інші питання, що стосуються правомірності поведінки сторін, наявності чи відсутності порушення прав, належить до предмета розгляду справи по суті. Їх вирішення на стадії розгляду апеляційної скарги за результати розгляду законності ухвали про відмову в забезпеченні позову є неприпустимим та суперечить принципам цивільного процесуального законодавства, тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги щодо можливості в подальшому та (або) намагання працівників ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» у незаконний спосіб зламати поверховий електрощит та відключити електропостачання квартири АДРЕСА_2 .
Крім того, апеляційний суд критично оцінює доводи скаржника, що заява про забезпечення позову розглянута без повідомлення учасників справи, оскільки відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи і суд, розглядаючи таку заяву, може (а не зобов`язаний) викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення: 25 червня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов