Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

Справа № 129/2532/25
Провадження № 2/126/329/2026
"11" червня 2026 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Рудя О.Г.,
секретар Кучанська В.М.,
за участі представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Гонтарук Тетяни Іванівни, приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Думанської Аліни Леонідівни про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та договору купівлі-продажу транспортного засобу,-

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначив, що 27.06.2013 Приватне підприємство "Агроцентр Поділля" (далі - Позичальник) звернулось до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим Позичальником було підписано заяву на відкриття рахунку та анкету про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг.
Зі змісту вказаної заяви слідує, що Позичальник приєднався до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ "Приватбанк", тарифів Банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування та взяло на себе зобов`язання виконувати умови договору.
Відповідно до умов договору Позичальнику було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано “Умовами та правилами надання банківських послуг”.
07.06.2021 між Банком та ОСОБА_5 (далі - Поручитель-2) було укладено договір поруки № P1623075190044674365, предметом якого є надання поруки за виконання зобов`язань Позичальника, які випливають з договору (п.1.1. договору поруки).
19.07.2021 між Банком та ОСОБА_2 (далі - Відповідач-1/Поручитель-1) було укладено договір поруки № P1626675106611586671, предметом якого є надання поруки Відповідачем - 1 за виконання зобов`язань Позичальника, які випливають з договору (п.1.1. договору поруки).
24.06.2022 Позичальником було подано Заяву-анкету про зміну умов договору. Заява-анкета про зміну умов договору була підписана Позичальником шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису відповідно до приписів Закону України “Про електронні документи та електронний документообіг” та Закону України “Про електронні довірчі послуги”.
Банком були погоджені зміни умови договору Протоколом рішення про короткострокову реструктуризацію та Пропозицією про зміну істотних умов кредитування за договором, яким є Заява про приєднання б/н від 27.06.2013 разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк”, що розміщені в мережі Інтернет на офіційному сайті АТ КБ “Приватбанк”.
АТ КБ “Приватбанк” виконав свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором у повному обсязі, а саме надав Позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договорами, однак Позичальник порушив свої зобов`язання за Кредитним договором, припинив здійснювати щомісячні платежі, які передбачені Графіком платежів.
За таких обставин, Банк був вимушений звернутись до Господарського суду Вінницької області з позовом до Позичальника та Поручителів про стягнення 1215228,93 грн. заборгованості за договором банківського обслуговування № б/н від 27.06.2013.
20.09.2023 рішенням Господарського суду Вінницької області у справі № 902/854/23 позов Банку було задоволено, стягнуто солідарно з Приватного підприємства «Агроцентр Поділля», ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 997876,69 грн. заборгованості за кредитом, 217352,24 грн. заборгованості за відсотками по користуванню кредитом.
Через декілька днів після ухвалення судового рішення у справі про стягнення заборгованості, Відповідачем-1 було відчужено все належне їй на праві власності майно, що підтверджується наступним.
З 26.02.2019 Поручителю-1 на праві власності належав транспортний засіб марки Opel Astra, 2004 р.в., номер кузову НОМЕР_2 .
26.09.2023 Відповідачем-1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2023 № 3545/2023/4071556 у ТСЦ № 3545 вищевказаний транспортний засіб був перереєстрований на ОСОБА_4 .
13.10.2023 між Відповідачем-1 та ОСОБА_3 (надалі - Відповідач-2) був укладений договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 0520483400:03:002:0171, посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Гонтарук Тетяною Іванівною та зареєстрований у реєстрі за номером 2481.
Відповідно до умов укладеного договору Відповідач-1 безоплатно передала у власність батьку (Відповідачу-2) вищевказану земельну ділянку.
Згідно з п. 2.2. договору сторони оцінили дар в 42648,29 грн.. Вартість земельної ділянки, згідно Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № HB-9929740732023 від 12.10.2023 становить 42648,29 грн. (п. 2.3 договору).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 13.10.2023 право власності на земельну ділянку було зареєстровано за Відповідачем-2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2322924605204, номер відомостей про речове право: 52119125).
Поручитель на момент вчинення оспорюваного правочину, про наявну заборгованість за кредитним договором та про судовий спір з цього приводу був обізнаний.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.09.2023 у справі
№ 902/854/23 встановлено наступне: “ухвалою суду від 09.08.2023 повідомлено
учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 20.09.2023. На визначену дату судом 20.09.2023 у судове засідання з`явився представник позивача. ОСОБА_2 не з`явилась, при цьому адресована відповідачу ухвала суду від 09.08.2023 по справі, вручена останній 28.08.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підприємства "Укрпошта".
Таким чином, до вчинення спірних правочинів (26.09.2023, 13.10.2023) Відповідач-1 була повідомлена (28.08.2023) про розгляд справи про стягнення заборгованості.
Крім того, рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.09.2023 у справі № 902/854/23 позов Банку було задоволено.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.
14.02.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області
Думанською Аліною Леонідівною було відкрито виконавче провадження № 74170769 з примусового виконання наказу № 902/854/23 виданого Господарським судом Вінницької області. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є Відповідач-1.
29.04.2025 отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватним виконавцем було встановлено, що у власності Відповідача-1 жодного нерухомого майна не перебуває.
Також, у межах відкритого виконавчого провадження приватним виконавцем було направлено запит № 239443060 від 15.11.2024 до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, у відповідь на який МВС України повідомило, що в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.
Крім того, на запит виконавця № 249909226 від 07.02.2025, Державна податкова служба України повідомила, що інформація про податкового агента та суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, і суму утриманого ними податку, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, в Державному реєстрі відсутня.
На запит виконавця № 249909227 від 07.02.2025 до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців, а також рахунки, відкриті боржником - юридичною особою через свої відокремлені підрозділи, ДФС України повідомила, що боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією (за наявності) та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває.
Виконавче провадження з примусового виконання наказу № 902/854/23 виданого Господарським судом Вінницької області триває, однак Відповідач-1 не виконує вимоги приватного виконавця щодо належного виконання судового рішення про стягнення заборгованості на користь Позивача.
Так, листом від 17.06.2025 № 50527 приватний виконавець повідомила Банк про наступне: “станом на 17.06.2025 по виконавчим провадженням № 74170901, № 74170769 та №74716457 стягнень не проводилось. Залишок заборгованості по вищевказаним виконавчим провадженням становить 1215228,93 грн. солідарно з ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 та ПП "АГРОЦЕНТР "ПОДІЛЛЯ", ЄДРПОУ 38507551. Рішення суду солідарними боржниками не виконано, наразі, тривають заходи примусового виконання”.
Відтак, можна констатувати, що у Відповідача-1 відсутні кошти та інші цінності, достатні для задоволення вимог Банку як стягувача у виконавчому провадженні. При цьому, майно на яке могло бути звернено стягнення у межах відкритого виконавчого провадження було відчужено Відповідачем-1 за договором купівлі-продажу від 26.09.2023 та договором дарування від 13.10.2023 (тобто після прийняття рішення у справі про стягнення заборгованості).
11.04.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області
Думанською Аліною Леонідівною було відкрито виконавче провадження № 74716457 з примусового виконання наказу № 902/854/23 виданого Вінницької області. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є Позичальник.
28.04.2025 отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватним виконавцем було встановлено, що у власності Позичальника жодного нерухомого майна не перебуває.
У межах виконавчого провадження № 74716457 приватним виконавцем було направлено запит № 204032602 від 13.05.2024 до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, у відповідь на який МВС України повідомило, що за Позичальником зареєстрований транспортний засіб марки RENAULT, модель ТЗ: DUSTER, категорія ТЗ: ЛЕГКОВИЙ, рік виробництва ТЗ: 2020, VIN: НОМЕР_5 , номер кузова: НОМЕР_5 , номерний знак: НОМЕР_6 .
Згідно даних сайту Auto Ria, що розміщений за посиланням https://auto.ria.com/, вартість транспортного засобу марки RENAULT DUSTER, 2020 року випуску становить від 405351,00 грн. до 529 200,00 грн..
Таким чином, коштів отриманих від продажу вказаного транспортного засобу на електронних торгах буде недостатньо для погашення заборгованості Позичальника, що стягнута рішенням Господарського суду Вінницької області (1215228,93 грн.).
Листом від 17.06.2025 № 50527 приватний виконавець повідомив Банк, що станом на 17.06.2025 судове рішення Позичальником не виконане.
Враховуючи вищевикладене, у Позичальника відсутнє майно та кошти для виконання судового рішення про стягнення заборгованості. У добровільному порядку заборгованість за кредитним договором Позичальником не сплачується.
14.02.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області
Думанською А.Л. було відкрито виконавче провадження № 74170901 з примусового виконання наказу № 902/854/23 виданого Господарським судом Вінницької області. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є Поручитель-2.
14.05.2024 у межах виконавчого провадження № 74170901 приватним виконавцем було прийнято постанову про розшук майна боржника, а саме транспортних засобів марки УВН, модель 810082, марки CITROEN модель NEMO, марки FORD модель TRANSIT CONNECT.
Однак, станом на 16.06.2025 передані у розшук транспортні засоби не знайдено, що підтверджує лист Департаменту патрульної поліції від 17.06.2025.
Так, у відповідь на адвокатський запит, Департамент патрульної поліції повідомив, що станом на 16.06.2025 транспортні засоби УВН 810082, номерний знак НОМЕР_7 , номер шасі НОМЕР_8 , CITROEN NEMO, номерний знак НОМЕР_9 , номер кузова НОМЕР_10 , FORD TRANSIT CONNECT, номерний знак НОМЕР_11 , номер кузова НОМЕР_12 , станом на 16.06.2025 перебувають в розшуку за категоріями «Розшук ТЗ боржника державним виконавцем» та «Розшук ТЗ боржника приватним виконавцем». Відомостей про їх тимчасове затримання працівниками територіальних (відокремлених) та інших підрозділів ДПП немає.
Крім того, на запит виконавця № 272698929 від 04.06.2025, Державна податкова служба України повідомила, що інформація про податкового агента та суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, і суму утриманого ними податку, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, в Державному реєстрі відсутня.
На запит виконавця № 249909201 від 07.02.2025 до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців, а також рахунки, відкриті боржником - юридичною особою через свої відокремлені підрозділи, ДФС України повідомила, що юридичну особу або фізичну особу - підприємця знято з обліку у контролюючих органах.
Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджує, що станом на 13.06.2025 у власності Поручителя-2 нерухоме майно відсутнє, а належні йому у минулому земельні ділянки з кадастровими номерами 0520480600:01:002:0625, 0520410100:00:003:0183 були примусово реалізовані на Українській універсальній біржі Прозоро.
Листом від 17.06.2025 № 50527 приватний виконавець повідомив Банк, що станом на 17.06.2025 рішення про стягнення заборгованості Поручителем-2 не виконане.
Отже, у Поручителя-2 відсутнє майно та кошти для виконання судового рішення про стягнення заборгованості. У добровільному порядку заборгованість за кредитним договором Поручителем-2 не сплачується.
Вищевикладені обставини підтверджуються копіями: 1) постанови про відкриття виконавчого провадження № 74170901, оригінал наявний у приватного виконавця; 2) Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пошук за РНОКПП); 3) відповідей на запити, оригінали наявні у приватного виконавця; 4) постанови про розшук майна боржника, оригінал наявний у приватного виконавця; 5) листа від 17.06.2025, оригінал наявний у Департаменту патрульної поліції.
Станом на 17.06.2025 заборгованість за кредитним договором становить 1251956,32 грн., з яких 997876,69 грн. - заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту), 254079,63 грн. - заборгованість за простроченими процентами.
Згідно з листом Головного сервісного центру МВС перереєстрація транспортного засобу з Відповідача-1 була проведена на підставі договору купівлі-продажу.
Інформацією з сайту Auto Ria (розміщений за посиланням https://auto.ria.com/) підтверджується, що вартість транспортного засобу Opel Astra, 2004 року випуску становить від 101577,00 грн. до 364 545,00 грн.
Договір дарування земельної ділянки, укладений між Відповідачем-1 та
Відповідачем-2, є безоплатними.
Згідно з п. 2.2. договору сторони оцінили дар в 42648,29 грн.. Одночасно з цим, вартість відповідного нерухомого майна становить 813871,13 грн., що підтверджується довідкою Фонду державного майна України.
Щодо контрагента з яким був вчинений правочин з відчуження земельної ділянки, то відповідно до п. 1.1. договору дарування земельної ділянки, Дарувальник (Відповідач-1) є донькою Обдаровуваного (Відповідач-2).
При цьому, відносно Відповідача-2 були відсутні виконавчі провадження де вказана особа була би боржником (відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників, що додається). Тобто цілком логічним, з точки зору боржника, є відчуження нерухомості на користь близького родича, який не обтяжений борговими зобов`язаннями.
А тому звернення з позовом про визнання недійсними правочинів на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав Позивача. Просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер: 0520483400:03:002:0171, що розташована за адресою: Вінницька область, Гайсинський р-н., М`якохідська сільська рада (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2322924605204), укладений 13.10.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Гонтарук Т.І. та зареєстрований у реєстрі за номером 2481. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26.09.2023 № 3545/2023/4071556 транспортного засобу марки Opel Astra, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ..
Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 22.09.2025 відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
Відповідачі правом подання відзиву на позовну заяву не скористалися. 
Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 23.03.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні тим, які викладені в позовній заяві.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_6 до суду не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про місце, дату та час розгляду справи. Жодних заяв чи клопотань від них до суду не надходило.
Від третьої особи ОСОБА_7 надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності. 
Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті суд вважає, що позов АТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
27.06.2013 Приватне підприємство "Агроцентр Поділля" (далі - Позичальник) звернулось до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим Позичальником було підписано заяву на відкриття рахунку та анкету про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг.
Зі змісту вказаної Заяви слідує, що Позичальник приєднався до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ "Приватбанк", тарифів Банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування та взяло на себе зобов`язання виконувати умови договору.
Відповідно до умов договору Позичальнику було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано “Умовами та правилами надання банківських послуг”.
07.06.2021 між Банком та ОСОБА_5 (Поручитель-2) було укладено договір поруки № P1623075190044674365, предметом якого є надання поруки за виконання зобов`язань Позичальника, які випливають з договору (п.1.1. договору поруки).
19.07.2021 між Банком та ОСОБА_2 (Поручитель-1) було укладено договір поруки № P1626675106611586671, предметом якого є надання поруки Відповідачем - 1 за виконання зобов`язань Позичальника, які випливають з договору (п.1.1. договору поруки).
24.06.2022 Позичальником було подано Заяву-анкету про зміну умов договору. Заява-анкета про зміну умов договору була підписана Позичальником шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису відповідно до приписів Закону України “Про електронні документи та електронний документообіг” та Закону України “Про електронні довірчі послуги”.
Банком були погоджені зміни умови договору Протоколом рішення про короткострокову реструктуризацію та Пропозицією про зміну істотних умов кредитування за договором, яким є Заява про приєднання б/н від 27.06.2013 разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк”, що розміщені в мережі Інтернет на офіційному сайті АТ КБ “Приватбанк”.
АТ КБ “Приватбанк” виконав свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором у повному обсязі, а саме надав Позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договорами, однак Позичальник порушив свої зобов`язання за Кредитним договором, припинив здійснювати щомісячні платежі, які передбачені Графіком платежів.
За таких обставин, Банк був вимушений звернутись до Господарського суду Вінницької області з позовом до Позичальника та Поручителів про стягнення 1215228,93 грн. заборгованості за договором банківського обслуговування № б/н від 27.06.2013.
20.09.2023 рішенням Господарського суду Вінницької області у справі № 902/854/23 позов Банку було задоволено, стягнуто солідарно з Приватного підприємства «Агроцентр Поділля», ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 997876,69 грн. заборгованості за кредитом, 217352,24 грн. заборгованості за відсотками по користуванню кредитом.
Вищевикладені обставини підтверджуються копіями заяви № б/н на відкриття банківського рахунку; договором поруки від 07.06.2021 з протоколом перевірки КЕП; договором поруки від 19.07.2021 з протоколом перевірки КЕП;
заявою-анкетою про зміну умов договору, з протоколом перевірки КЕП; пропозицією про зміну істотних умов кредитування за договором; рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.09.2023 у справі № 902/854/23, що містяться в матеріалах справи.
Позивач стверджує, що через декілька днів після ухвалення судового рішення у справі про стягнення заборгованості, Відповідачем-1 було відчужено все належне їй на праві власності майно.
Так, з 26.02.2019 Поручителю-1 на праві власності належав транспортний засіб марки Opel Astra, 2004 р.в., номер кузову НОМЕР_2 .
26.09.2023 Відповідачем-1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2023 № 3545/2023/4071556 у ТСЦ № 3545 вищевказаний транспортний засіб був перереєстрований на ОСОБА_4 , що підтверджується листом від 27.03.2024 № 31/31/0541-685; листами № 31/1849АЗ 15107 2025 від 16.06.2025, № 31/1896АЗ 15647 2025 від 20.06.2025.
13.10.2023 між Відповідачем-1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 0520483400:03:002:0171, посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Гонтарук Т.І. та зареєстрований у реєстрі за номером 2481.
Відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_2 безоплатно передала у власність батьку ОСОБА_3 вищевказану земельну ділянку.
Згідно з п. 2.2. договору сторони оцінили дар в 42648,29 грн.. Вартість земельної ділянки, згідно Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № HB-9929740732023 від 12.10.2023 становить 42648,29 грн. (п. 2.3 договору).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 13.10.2023 право власності на земельну ділянку було зареєстровано за Відповідачем-2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2322924605204, номер відомостей про речове право: 52119125).
Вказані обставини підтверджуються копією договору дарування земельної ділянки; інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що містяться в матеріалах справи.
Позивач стверджує, що поручитель ОСОБА_2 на момент вчинення оспорюваного правочину, про наявну заборгованість за кредитним договором та про судовий спір з цього приводу була обізнана.
Крім того, рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.09.2023 у справі № 902/854/23 позов Банку було задоволено.
14.02.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області
Думанською А.Л. було відкрито виконавче провадження № 74170769 з примусового виконання наказу № 902/854/23 виданого Господарським судом Вінницької області. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є ОСОБА_2 
29.04.2025 отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватним виконавцем було встановлено, що у власності ОСОБА_2 жодного нерухомого майна не перебуває.
Також, у межах відкритого виконавчого провадження приватним виконавцем було направлено запит № 239443060 від 15.11.2024 до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, у відповідь на який МВС України повідомило, що в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.
Крім того, на запит виконавця № 249909226 від 07.02.2025, Державна податкова служба України повідомила, що інформація про податкового агента та суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, і суму утриманого ними податку, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, в Державному реєстрі відсутня.
На запит виконавця № 249909227 від 07.02.2025 до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців, а також рахунки, відкриті боржником - юридичною особою через свої відокремлені підрозділи, ДФС України повідомила, що боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією (за наявності) та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває.
Листом від 17.06.2025 № 50527 приватний виконавець повідомила Банк про наступне: “станом на 17.06.2025 по виконавчим провадженням № 74170901, № 74170769 та №74716457 стягнень не проводилось. Залишок заборгованості по вищевказаним виконавчим провадженням становить 1215228,93 грн. солідарно з ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 та ПП "АГРОЦЕНТР "ПОДІЛЛЯ", ЄДРПОУ 38507551. Рішення суду солідарними боржниками не виконано, наразі, тривають заходи примусового виконання”.
Позивач стверджує, що майно на яке могло бути звернено стягнення у межах відкритого виконавчого провадження було відчужено ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 26.09.2023 та договором дарування від 13.10.2023 (тобто після прийняття рішення у справі про стягнення заборгованості).
11.04.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області
Думанською А.Л. було відкрито виконавче провадження № 74716457 з примусового виконання наказу № 902/854/23 виданого Вінницької області. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є "Агроцентр Поділля", тобто позичальник.
28.04.2025 отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватним виконавцем було встановлено, що у власності позичальника жодного нерухомого майна не перебуває.
У межах виконавчого провадження № 74716457 приватним виконавцем було направлено запит № 204032602 від 13.05.2024 до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, у відповідь на який МВС України повідомило, що за Позичальником зареєстрований транспортний засіб марки RENAULT, модель ТЗ: DUSTER, категорія ТЗ: ЛЕГКОВИЙ, рік виробництва ТЗ: 2020, VIN: НОМЕР_5 , номер кузова: НОМЕР_5 , номерний знак: НОМЕР_6 .
Згідно даних сайту Auto Ria, що розміщений за посиланням https://auto.ria.com/, вартість транспортного засобу марки RENAULT DUSTER, 2020 року випуску становить від 405351,00 грн. до 529 200,00 грн..
Листом від 17.06.2025 № 50527 приватний виконавець повідомив Банк, що станом на 17.06.2025 судове рішення Позичальником не виконане, оскільки у позичальника відсутнє майно та кошти для виконання судового рішення про стягнення заборгованості. У добровільному порядку заборгованість за кредитним договором позичальником не сплачується.
14.02.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області
Думанською А.Л. також було відкрито виконавче провадження № 74170901 з примусового виконання наказу № 902/854/23 виданого Господарським судом Вінницької області. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є ОСОБА_5 , тобто Поручитель-2.
14.05.2024 у межах виконавчого провадження № 74170901 приватним виконавцем було прийнято постанову про розшук майна боржника, а саме транспортних засобів марки УВН, модель 810082, марки CITROEN модель NEMO, марки FORD модель TRANSIT CONNECT.
Однак, станом на 16.06.2025 передані у розшук транспортні засоби не знайдено, що підтверджує лист Департаменту патрульної поліції від 17.06.2025.
Так, у відповідь на адвокатський запит, Департамент патрульної поліції повідомив, що станом на 16.06.2025 транспортні засоби УВН 810082, номерний знак НОМЕР_7 , номер шасі НОМЕР_8 , CITROEN NEMO, номерний знак НОМЕР_9 , номер кузова НОМЕР_10 , FORD TRANSIT CONNECT, номерний знак НОМЕР_11 , номер кузова НОМЕР_12 , станом на 16.06.2025 перебувають в розшуку за категоріями «Розшук ТЗ боржника державним виконавцем» та «Розшук ТЗ боржника приватним виконавцем». Відомостей про їх тимчасове затримання працівниками територіальних (відокремлених) та інших підрозділів ДПП немає.
Крім того, на запит виконавця № 272698929 від 04.06.2025, Державна податкова служба України повідомила, що інформація про податкового агента та суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, і суму утриманого ними податку, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, в Державному реєстрі відсутня.
На запит виконавця № 249909201 від 07.02.2025 до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців, а також рахунки, відкриті боржником - юридичною особою через свої відокремлені підрозділи, ДФС України повідомила, що юридичну особу або фізичну особу - підприємця знято з обліку у контролюючих органах.
Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджує, що станом на 13.06.2025 у власності Поручителя-2 нерухоме майно відсутнє, а належні йому у минулому земельні ділянки з кадастровими номерами 0520480600:01:002:0625, 0520410100:00:003:0183 були примусово реалізовані на Українській універсальній біржі Прозоро.
Листом від 17.06.2025 № 50527 приватний виконавець повідомив Банк, що станом на 17.06.2025 рішення про стягнення заборгованості Поручителем-2 не виконане.
Отже, у Поручителя-2 відсутнє майно та кошти для виконання судового рішення про стягнення заборгованості. У добровільному порядку заборгованість за кредитним договором Поручителем-2 не сплачується.
Вищевикладені обставини позивач підтверджує копіями постанови про відкриття виконавчого провадження № 74170901; Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пошук за РНОКПП); відповідями на запити; постановами про розшук майна боржника; листом від 17.06.2025.
Встановлено, що станом на 17.06.2025 заборгованість за кредитним договором становить 1251956,32 грн., з яких 997876,69 грн. - заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту), 254079,63 грн. - заборгованість за простроченими процентами, що підтверджується оригіналами розрахунку заборгованості та виписками по рахункам обліку заборгованості.
Згідно з листом Головного сервісного центру МВС перереєстрація транспортного засобу з ОСОБА_2 була проведена на підставі договору купівлі-продажу.
Згідно інформації з сайту Auto Ria підтверджується, що вартість транспортного засобу Opel Astra, 2004 року випуску становить від 101577,00 грн. до 364 545,00 грн..
Щодо договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та та ОСОБА_3 він є безоплатним. Щодо контрагента з яким був вчинений правочин з відчуження земельної ділянки, то відповідно до п. 1.1. договору дарування земельної ділянки, Дарувальник ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_8 ..
Позивач стверджує, що оскільки відносно ОСОБА_3 відсутні виконавчі провадження де вказана особа була би боржником, то цілком логічним, з точки зору ОСОБА_2 , є відчуження нерухомості на користь близького родича, який не обтяжений борговими зобов`язаннями.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Отже, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.
Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі).
У ЦК України закріплений підхід, при якому можливість оспорити правочин конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорений правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.
Оспорення правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорення правочину, рецисорний позов).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України.
У цьому Рішенні вказано: «Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.
Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використала / використали право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.
Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір.
Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Проте у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц дійшла висновку, що Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц також наголосила, що за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Велика Палата дійшла висновку про те, що фіктивний правочин і фраудаторний поєднує невідповідність принципу добросовісності, проте не кожен фіктивний правочин є фраудаторним, як і не кожен фраудаторний правочин є фіктивним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Зокрема, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц погодилася з тим, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, зокрема таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Поняття фраудаторності правочинів знайшло своє відображення і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Учинення правочину на шкоду кредиторам, тобто фраудаторного правочину, не свідчить про те, що він має бути фіктивним чи удаваним.
Так, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.
Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Отже, при кваліфікації оспореного правочину як фіктивного судам необхідно встановити факт його вчинення для годиться (про людське око) обома сторонами, позаяк якщо одна зі сторін діяла лише для годиться, а інша намагалася досягти правового результату - такий правочин не можна визнати фіктивним.
Стаття 235 ЦК України передбачає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відтак угода щодо прикриття дійсної угоди сторін є удаваним, а не фіктивним правочином, юридичне визначення якого підпадає під кваліфікацію за статтею 235 ЦК України.
Таким чином, Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року справа № 916/379/23, провадження № 12-22гс24).
Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.
При цьому недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Практика Верховного Суду допускає кваліфікацію фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
Обидві підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину.
Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається.
Так, у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Таким чином, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зробила правовий висновок у розділі «Загальні положення щодо визнання правочину недійсним і способів захисту» (пункти 42-56), зазначивши, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює прав позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.
Також відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.29), визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ЦПК України.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (пункт 154), якщо на виконання спірного правочину товариство сплатило кошти або передало інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспореного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 ЦК України).
Проте Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у разі звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору його стороною з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу), реституція застосовується лише між сторонами такого правочину.
Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд дійшов наступних висновків.
Аналіз статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Саме позивач мав довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обґрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами саме до заявлених відповідачів та обгрунтувати відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права.
Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.
Судом встановлено, що дійсно договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер: 0520483400:03:002:0171, що розташована за адресою: Вінницька область, Гайсинський р-н., М`якохідська сільська рада (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2322924605204), укладений 13.10.2023 між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_13 ), посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Гонтарук Т.І. та зареєстрований у реєстрі за номером 2481, а також договір купівлі-продажу від 26.09.2023 № 3545/2023/4071556 транспортного засобу марки Opel Astra, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) та ОСОБА_4 було укладено після ухвалення рішення Господарського суду Вінницької області у справі № 902/854/23 від 20.09.2023. Однак, даних, що на момент укладення оскаржуваних договорів, були наявні арешти, заборони, відкриті виконавчі провадження щодо спірного майна, матеріали справи не містять.
Представником позивача не доведено того факту, що відповідач ОСОБА_2 взагалі була ознайомлена з рішенням Господарського суду Вінницької області у справі № 902/854/23 від 20.09.2023 те що вказане рішення нею було отримано.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20, пункт 7.10), від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20 (провадження № 12-41гс21, пункт 9.8)).
Позивач, стверджуючи про те, що поспорювані договори укладені з метою створення перешкод у виконанні рішення Господарського суду Вінницької області у справі № 902/854/23 від 20.09.2023 не надав до суду доказів умисного характеру дій відповідача або їх зв`язку із порушенням його прав, не надав доказів, які б підтверджували неможливість реалізації його прав, чи факт перешкоджання з боку відповідача. При цьому, свої доводи позивач обґрунтовує лише на припущеннях, що не є достатньою підставою для задоволення позову згідно ст. 81 ЦПК України.
Той факт, що позивач міг розраховувати на виконання боржником ОСОБА_2 своїх зобов`язань за рахунок наявного у неї майна, яке було відчужено на підставі оспорюваних договорів, саме по собі не є достатньою підставою для визнання їх недійсними.
Судом не встановлені обставини про те, що боржник діяв очевидно не добросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорювані договори, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже «вчинив право на зло».
Враховуючи викладене, суд вважає, що сукупність наведених обставин не доводить фактів недобросовісності відповідача під час укладення спірних договорів як дарування від 13.10.2023 так і купівлі-продажу від 26.09.2023, зловживання своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, відчуження належного ОСОБА_2 майна з метою уникнення звернення стягнення позивача на її майно як боржника, а відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подання вказаного позову до суду підлягають залишенню за позивачем.
Оскільки ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 22.09.2025 року були застосовані заходи забезпечення позову, суд дійшов висновку, що такі підлягають скасуванню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 128, 131, 141, 223, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 610, 611, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, суд,-
УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Гонтарук Тетяни Іванівни, приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Думанської Аліни Леонідівни про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та договору купівлі-продажу транспортного засобу відмовити повністю.
Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Бершадський районний суд Вінницької області від 22.09.2025 року, якою заборонено сервісним центрам МВС України, Центрам надання адміністративних послуг до набрання рішенням суду законної сили вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки Opel Astra, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 . Заборонено ОСОБА_4 до набрання рішенням суду законної сили проводити відчуження належного їй рухомого майна, а саме транспортного засобу марки Opel Astra, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 . Заборонено ОСОБА_3 до набрання рішенням суду законної сили проводити відчуження належного йому нерухомого майна, а саме земельної ділянки, кадастровий номер 0520483400:03:002:0171, розташованої за адресою: Вінницька область Гайсинський район М`якохідська сільська рада (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2322924605204, що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_13 ).
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. Г. Рудь