ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/738/26; 22-ц/821/737/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/1492/24 Категорія: 307000000 	Кравченко Т.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Путіліна Євгена Вікторовича на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 січня 2026 року та на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 30 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування майна, –

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . Позивач з 12.01.2012 року є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується індивідуальною програмою реабілітації інваліда виданою МСЕК від 04.09.2023 року.
На момент смерті ОСОБА_5 належали на праві власності земельна ділянка, кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельна ділянка, кадастровий номер 7121289400:01:002:0401 площею 0,1949 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, а також житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . 
Нещодавно позивачу стало відомо, що 29.03.2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державним нотаріусом першої Черкаської державної нотаріальної контори в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 475 на частину земельної ділянки кожному, кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
На інше майно свідоцтво про право на спадщину не видавалося. 
Крім того, 07.05.2024 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , який діяв в інтересах ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за ціною 123708,23 грн. 
Позивач вказує, що державним нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину не було враховано наявність у спадкодавця непрацездатної дитини, яка має право на обов`язкову частку в спадщині і видано свідоцтво про право на спадщину на все майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що порушує права позивача як спадкоємця. 
Позивач вказує на те, що, оскільки він має право на обов`язкову частку в спадщині на земельну ділянку кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524 га, вчасно подав заяву про прийняття спадщини, він має право витребувати у останнього власника належну йому частку у спадщині на вказану земельну ділянку.
На підставі викладеного позивач просив суд:
- визнати недійсним в частині частки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09.03.2024 р. за №475 та №476, видане ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державним нотаріусом першої Черкаської державної нотаріальної контори в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори на частину земельної ділянки кожному, кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 
- скасувати рішення в частині частки про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 07.05.2024 р. №73005581, прийняте державним нотаріусом першої Черкаської державної нотаріальної контори в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори;
- припинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на частку земельної ділянки кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; Витребувати у ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1 частку земельної ділянки кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 
-витребувати у ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1 частку земельної ділянки кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 
-здійснити розподіл судових витрат.
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 січня 2026 року від 30 січня 2026 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_7 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом та своєчасно, а саме 31.10.2018 року, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , однак при подачі заяви не надав нотаріусу жодних документів, які б підтверджували визнання його інвалідом в установленому законом порядку. Як передбачає Глава 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, такими документами мали бути пенсійна книжка або довідка, видана відповідним органом медико-соціальної експертизи.
Позивачу був направлений рекомендований лист від 30.01.19 №210/02-14, в якому нотаріус повідомила, що до нотконтори за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися спадкоємці за заповітом, на користь яких померла склала заповіт на все майно, яке належало їй. В листі було роз`яснено, що у разі, якщо позивач підпадає під дію ст. 1241 Цивільного Кодексу України, він повинен у термін до 20.02.2019 року надати до нотаріальної контори відповідні документи, які підтверджують його права на спадкування. В іншому разі спадщина буде оформлена не на його користь.
Вказаний лист був направлений на адресу, яку ОСОБА_1 вказав у заяві про прийняття спадщини, проте лист був повернутий до Звенигородської державної нотаріальної контори за закінченням терміну зберігання.
Верховний Суд звертав увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (Постанова ВП ВС від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), КГС ВС від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19 та від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на підтвердження своєї інвалідності надав копію довідки МСЕК №361375, що видана 04.09.2023 року, тобто більше ніж через п`ять років після смерті спадкодавця, та Індивідуальну програму реабілітації інваліда від 04.09.2023 року, в якій хоч і міститься посилання на перебування позивача на інвалідності з 12.01.2012 року, але такий документ не може бути належним доказом підтвердження наявності інвалідності.
В ході судового розгляду представник позивача надав суду в якості додаткових доказів інвалідності позивача копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 27.06.2018 року, тобто після смерті спадкодавця, що сталася 03.05.2018 року, а також довідку Головного управління Пенсійного фонду України № 2426 від 20.08.2025 року про те, що ОСОБА_1 з 27.12.2011 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію по інвалідності (3 група, загальне захворювання, на строк по 31.05.2026 року.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у нього інвалідності та відповідно його право на обов`язкову частку у спадщині, саме на час відкриття спадщини, тобто станом на 03.05.2018 року.
Оскаржувана ухвала суду мотивована тим, що враховуючи те, що під час ухвалення рішення у цивільній справі № 694/1492/24 суд вирішив у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позовних вимог покласти судові витрати, пов`язані з розглядом справи на позивача ОСОБА_1 , підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні, а в задоволенні заяви слід відмовити.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями представник ОСОБА_1 – адвокат Путілін Є.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими, прийнятими із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 03.5.2018.
З 12.01.2012 року позивач є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується індивідуальною програмою реабілітації інваліда виданою МСЕК від 04.09.2023 №1362/1623 та довідкою головного управління пенсійного фонду від 20.08.2025 року, в якій зазначено, що позивач отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи з 27.12.2011 року.
Висновок суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують непрацездатність позивача на момент відкриття спадщини є помилковим і таким, що не відповідає обставинам справи.
Фактично суд першої інстанції позбавив позивача права на обов`язкову частку спадщини, яку він прийняв.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 – адвокат Насонова Л.В. зазначає, що непрацездатність позивача для визначення його права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 має бути підтверджено виключно пенсійною книжкою або довідкою, виданою органом медико-соціальної експертизи, що була чинною станом на 03.05.2018 року. Вказаних доказів до суду надано не було.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його батьками були ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.9, Т.1).
Згідно з довідкою МСЕК серії 12ААГ №361375 від 04.09.2023 року ОСОБА_1 має ІІІ групу інвалідності, загальне захворювання (а.с.10). Згідно з копією індивідуальної програми реабілітації інвалідів №1362 група інвалідності встановлена з 12.01.2012 року (а.с.11, Т.1).
ОСОБА_1 надано копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 27.06.2018 року, в якій містяться відомості про наявність у нього 3 групи інвалідності з терміном дії до 31.03.2019 року.
Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України № 2426 від 20.08.2025 року про те, що ОСОБА_1 з 27.12.2011 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію по інвалідності (3 група, загальне захворювання, на строк по 31.05.2026 року).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 03.05.2018 року виконавчим комітетом Юрківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області (а.с.8, Т1).
На момент смерті ОСОБА_5 належали на праві власності земельна ділянка кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту серії ЯМ №034942; земельна ділянка, кадастровий номер 7121289400:01:002:0401 площею 0,1949 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що підтверджується копією державного акту серії ЯЕ №374337; житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 21.05.2004 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.12-16, Т1).
22.11.2011 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла онукам ОСОБА_2 , 1991 року народження, та ОСОБА_3 , 1998 року народження. Заповіт був зареєстрований у Спадковому реєстрі за номером 52064480 та був чинним на момент смерті спадкодавця.
21.06.2018 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся її онук ОСОБА_3 та за його заявою Звенигородському державною нотаріальною конторою було зареєстровано спадкову справу №265/2018.
12.10.2018 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся її онук ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 – її син ОСОБА_1 (а.с.40, 48, 50 Т.2).
31.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
Завідувач Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В. надіслала позивачу ОСОБА_1 лист від 30.01.19 року №210/02-14, в якому повідомила, що до нотконтори за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися спадкоємці за заповітом, на користь яких померла склала заповіт на все майно, яке належало їй. Також, в листі було роз`яснено, що у разі, якщо ОСОБА_9 підпадає під дію ст. 1241 Цивільного Кодексу України, він повинен у термін до 20.02.2019 року надати до нотаріальної контори відповідні документи, які підтверджують його права на спадкування. В іншому разі спадщина буде оформлена не на його користь (а.с.52, Т.2).
Вказаний лист був повернутий до Звенигородської державної нотаріальної контори за закінченням терміну зберігання (а.с.157, Т.2).
29.03.2024 року державним нотаріусом першої Черкаської державної нотаріальної контори в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В. у спадковй справі №256/2018, заведеній після смерті ОСОБА_5 , було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом №475 та №476 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожному на частку на земельної ділянки, кадастровий номер 7121289400:02:002:0277, площею 3,2524 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.17-18, Т.1).
Згідно з копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.05.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Бедратою-Скляр Н.М., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (продавці) продали ОСОБА_4 (покупець), в інтересах якого на момент укладення договору діяв ОСОБА_10 , земельну ділянку, кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.23-26, Т.1).
На підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав за № 54907418, що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру (а.с.19-20, Т.1).
Свідоцтва про право на спадщину на інше спадкове майно ОСОБА_5 , а саме: на земельну ділянку, кадастровий номер 7121289400:01:002:0401 площею 0,1949 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯЕ №374337 та житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.05.2004 року не видавались, що підтверджується копією спадкової справи та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №382223262 від 10.06.2024 року (а.с.21, Т.1).
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
Таким способом може бути, зокрема визнання права (частина друга статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 483/597/16-ц (провадження № 61-5184св18) викладено висновок про те, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 743/641/17 (провадження № 61-27272св18) вказано, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах -уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. (стаття 1297 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.
Статтею 69 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.
Згідно з підпунктом 4.9 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок), свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.
Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена (підпункт 4.10 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку).
Підпунктами 5.5, 5.6, 5.9 пункту 5 глави 10 розділу II Порядку передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 ЦК України.
Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини.
Право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки.
Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 ЦК України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині.
В підпункті 5.10 пункту 5 глави 10 розділу II Порядку зазначено, що при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.
Визначивши розмір обов`язкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом - свідоцтво про право на спадщину за заповітом (підпункт 5.15 пункту 5 глави 10 розділу II Порядку).
В пункті 4.6 глави 10 Порядку передбачено, що непрацездатність утриманця за віком може бути підтверджена паспортом, свідоцтвом про народження; непрацездатність за станом здоров`я - за пенсійною книжкою або довідкою, виданою відповідним органом медико-соціальної експертизи.
Установлено, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини у строки встановлені ст. 1270 ЦК України – 31.10.2018 року.
На підтвердження наявності права на спадкування у порядку статті 1241 ЦК України, як непрацездатного сина померлої ОСОБА_5 , позивач надав: 
-довідку МСЕК від 04.09.2023 про повторний огляд та встановлення третьої групи інвалідності строком до 01 жовтня 2025 року (т. 1 а.с. 10);
-індивідуальну програму реабілітації інваліда №1362 від 04.09.2023, в якій зазначено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи з 12.01.2012 року (т. 1 а.с. 11);
-пенсійне посвідчення про встановлення 3 групи інвалідності з 27.06.2018 року з терміном дії до 31.03.2019 (т. 2 а.с. 224);
-довідку Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №2426 від 20.08.2025 року видане про те, що ОСОБА_1 з 27.12.2011 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію по інвадності (3 група, загальне захворювання, на строк по 31.05.2026 року) (т. 2 а.с. 224).
З аналізу норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини вбачається, що обставини наявності права на обов`язкову частку мають існувати на час відкриття спадщини, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата смерті спадкодавця - ОСОБА_5 ).
З огляду на вказане, підтвердженням наявності у позивача у справі - ОСОБА_1 третьої групи інвалідності станом на час смерті ОСОБА_5 є Індивідуальна програма реабілітації інваліда та Довідка Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Щодо належності, достовірності та достатності зазначених доказів для з`ясування дійсних обставин у даній справі, то колегія суддів враховує наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньої кількості доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу (постанови Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №923/875/19, від 16.07.2021 у справі №916/2620/20, від 16.09.2021 у справі №910/12930/18).
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19).
Зі змісту пункту 4.6. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, вбачається, що непрацездатність за станом здоров`я може бути підтверджена - за пенсійною книжкою або довідкою, виданою відповідним органом медико-соціальної експертизи.
Колегія суддів, здійснюючи аналіз зазначеної норми, а також надаючи оцінку доказам наданих позивачем на підтвердження свого правового статусу, вважає, що ним доведено наявність у нього права на обов`язкову частку у спадковому майні.
Незважаючи на відсутність довідки МСЕК, про наявність інвалідності станом на час відкриття спадщини, свідчать як Індивідуальна програма реабілітації інваліда у відповідності до якої позивач має статус інвалідна 3 групи з 12.01.2012 року, так і Довідка Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якій зазначено про отримання позивачем пенсії по інвалідності, починаючи з 31.05.2011 року.
На підставі наведених доказів слід дійти висновку про існування стверджувальної обставини у даній справі, а саме наявності у позивача права на обовязкову частку в спадковому майні.
Отже, позивачем доведено наявність підстав для спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка залишилась після смерті його матері ОСОБА_5 у порядку, передбаченому статтею 1241 ЦК України. 
Як вбачається із спадкової справи, як спадкоємець першої черги до нотаріуса звернувся лише позивач – син спадкодавця.
Тому його частка у разі спадкування за законом становила все майно наявне у спадкодавця на час смерті. Однак, оскільки законом передбачено, що обов`язкова частка становить половину частки, яка б належала б спадкоємцю у разі спадкування за законом, то у даній справі частка ОСОБА_1 становить частина спірної земельної ділянки, кадастровий номер 7121289400:02:002:0277 площею 3,2524 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Щодо визначеного позивачем способу захисту свого порушеного права, як часткове визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину
Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину іншим із спадкоємців, перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав спадкоємцю, який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже свідчить про виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті.
Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).
Свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані.
Недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
За згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (стаття 1300 ЦК України).
Передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України). Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним (див. пункти 99 – 103 постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)).
Таким чином, колегія суддів вважає, що у даній справі підстав для недійсності свідоцтв в момент їх видачі не існувало у зв`язку з відсутністю у нотаріуса відомостей про інвалідність позивача, а вимог про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за заповітом не заявлено.
Отже, підстави для задоволення позову в частині часткового визнання недійсними свідоцтв відсутні. Оскільки інші заявлені вимоги є похідними, тому вони також задоволенню не підлягають.
Натомість суд першої інстанції відмовив у задоволенні цих вимог з інших підстав, тому в цій частині рішення суду належить змінити в мотивувальній частині. 
Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Щодо оскарженої ухвали суду, якою відмовлено у задоволенні заяви, то колегія суддів враховуючи те, що у задоволенні позову повністю відмовлено, тому судом цілком обгрунтовано відмовлено і у стягненні витрат на правничу допомогу понесених позивачем у суді першої інстанції.
Оскільки за результатами розгляду справи судове рішення підляже зміні в частині мотивів відмови у позові, тому перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Путіліна Євгена Вікторовича – задовольнити частково.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 січня 2026 року змиінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 30 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.є 
Повний текст постанови виготовлено 02 червня 2026 року.

Судді