Номер провадження: 22-ц/813/1165/26 
Справа № 494/1697/22
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», в інтересах якого діє адвокат Усенко Анатолій Миколайович
на рішення Березівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Березівського районного суду Одеської області із позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 19.02.2020 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки ВАЗ реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок вказаної ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер від отриманих тілесних ушкоджень.
19.02.2020 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020160000000120 за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України. 12.06.2020 року досудове розслідування закінчено та обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 направлено до суду для розгляду.
Відповідальність водія автомобіля марки ВАЗ реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована у Акціонерному товаристві «Страхова компанія «Країна», поліс № АО1170017 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який діяв на момент настання ДТП.
Позивач є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , тому у зв`язку зі смертю останнього їй спричинено значну шкоду. Відповідач у добровільному порядку не виконав свого обов`язку щодо відшкодування шкоди відповідно до договору.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить стягнути з Акціонерного товариства Страхова компанія «Країна» на свою користь страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 56 676 грн та страхове відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого у розмірі 143 324 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування задоволено.
Стягнуто з акціонерного товариства «Стархова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 56 676 гривень та страхове відшкодування, у зв`язку зі смертю потерпілого у розмірі 143 324 гривні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. 
Суд першої інстанції зазначив, що позивач як мати загиблого має право на страхове відшкодування у зв`язку зі смертю сина, оскільки право на відшкодування мають не лише особи, які фактично перебували на утриманні померлого, а й ті, які мали право на його утримання на день смерті, при цьому наявними у справі доказами підтверджено, що позивачка проживала разом із сином та перебувала на його утриманні.
Смерть сина внаслідок ДТП спричинила позивачці моральні страждання, а тому суд першої інстанції вважав наявними підстави для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини та погодився з розрахунком, наданим позивачем. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» подало апеляційну скаргу, в якій не погоджуються з рішенням та вважає, що воно прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням процесуального і матеріального права. Просить скасувати рішення Березівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та вирішити питання розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не настала, оскільки ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.05.2024 року (справа № 494/632/20) вирок Березівського районного Одеської області від 02.05.2023 року, у кримінальному провадженні № 12020160000000120, відносно ОСОБА_2 скасовано та передано до суду першої інстанції.
Скаржник зауважує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач звернулася до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, однак не надала повного переліку документів. Окрім зазначеного, посилається на те, що не позивачем не було надано доказів перебування на утриманні.
Також судом першої інстанції порушено вимоги щодо обґрунтованості рішення, оскільки доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов не надано оцінки. 

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Лабик Руслан Романович, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
В обґрунтування відзиву посилається на помилковість доводів апеляційної скарги в частині відсутності вироку суду, оскільки відповідно до ст. 1187 ЦК України, відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки є безумовною. Також зауважує, що позивач є непрацездатною особою, та потребує матеріальної допомоги, тому має право на відшкодування шкоди на підставі ст. 1200 ЦК України.
21.10.2025 року представником відповідача за допомогою системи Електронний суд подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу в якому, останній просить оскаржуване рішення скасувати, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник скаржника Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» Усенко А.М. в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити в повному обсязі.
ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та порядок розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.
Представник позивача судову повістку отримав в особистому кабінеті Електронного суду.
ОСОБА_1 повідомлена про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується конвертом з відміткою «відмова», який повернувся до суду.
Згідно із ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, враховуючи думку осіб, що з`явились, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 3020083657088523 від 21.08.2020 року вбачається, що 19.02.2020 року о 16:14 год. на автодорозі С-160614 Вікторівка-Гуляївка-Лисенкове між с. Вікторівка та Мар`янівка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок якої загинув ОСОБА_3 (а.с. 17-18 том 1).
З копії свідоцтва про смерті серії НОМЕР_2 виданого 26.02.2020 року вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20).
ОСОБА_3 помер внаслідок травматичного субарахноїдального крововиливу, що підтверджується довідкою про причину смерті від 20.02.2020 року (а.с. 21).
Станом на 19.02.2020 року транспортний засіб марки ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був застрахований в АТ «СК «Країна», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО1170017 (а.с. 19).
Матір`ю ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , а батьком - ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 28.02.2020 року (а.с. 23-24).
На момент смерті ОСОБА_3 до кола осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого відноситься його мати ОСОБА_1 , про що свідчить інформація про коло осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого від 12.08.2020 року.
Згідно довідки виданої ГУ пенсійного фонду України в Одеській області від 26.08.2020 року вбачається, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію (а.с. 31).
Акт про засвідчення факту перебування на утриманні, посвідчений секретарем Березівської міської ради 09.09.2020 року містить відомості про те, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , який надавав їй матеріальну допомогу, оскільки її дохід був менший, ніж необхідні витрати (а.с. 33).
20.08.2020 року позивач зверталась до ПАТ «СК «Країна» з повідомленням про дорожньо-транспорту пригоду та з заявами про виплату страхового відшкодування. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.
Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2020 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок якої загинув ОСОБА_3 .
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки ВАЗ 2101 реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент ДТП застрахована в АТ «СК «Країна».
19.02.2020 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020160000000120 внесено відомості за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України відносно ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не настала апеляційний суд вважає помилковими та зазначає таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. 
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26.04.2022 року у справі № 184/1641/20. 
У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.
Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.
Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.
Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Отже шкода, яка була завдана саме джерелом підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню незалежно від наявності вини такої особи, в даному випадку незалежно від вини водія ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з п. 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Позивач зверталась до суду з позовом в якому просила стягнути страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди та страхове відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого.

Відповідно до положень п. 27.2 ст. 27 Закону, Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.
Статтею 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Разом з тим відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1200 ЦК України, шкода відшкодовується одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років.

На момент смерті ОСОБА_3 , позивач, як його мати, належала до осіб першого ступеня споріднення, у зв`язку з чим відповідно до положень ч. 1 ст. 1200 ЦК України є особою, яка має право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого.
20.08.2020 року позивач зверталась до ПАТ «СК «Країна» з повідомленням про дорожньо-транспорту пригоду та з заявами про виплату страхового відшкодування: пов`язане з моральною шкодою - у розмірі 56 676 грн та втратою годувальника - 170 028 грн.
З листа ПАТ «СК «Країна» № 15321/20 від 30.09.2020 року вбачається, що підставою призупинення строків для вирішення питання про виплату стало саме розгляд обставин ДТП у кримінальному провадженні № 12020160000000120 від 19.02.2020 року та не прийняття відповідного судового рішення.
Тому, доводи апеляційної скарги про те, що відмова надана у зв`язку з ненаданням доказів, передбачених ч. 3 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не заслуговують на увагу.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що розмір визначеного позивачем страхового відшкодування відповідачем не оскаржується.

Окрім цього аналіз положень частини першої статті 1200 ЦК України свідчить про те, що право на відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого мають як ті непрацездатні особи, що перебували на утриманні потерпілого, так і ті, які мали право на одержання від нього утримання.
Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц).

На підтвердження обставин права на утримання позивачем надавалась довідка видана ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області, відповідно до якої позивач отримує пенсію та акт про засвідчення факту перебування на утриманні, відповідно до якого ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , який надавав їй матеріальну допомогу, оскільки її дохід був менший, ніж необхідні витрати, що спростовує доводи відповідача про відсутність у позивача права на отримання страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У пункті 3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Отже апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди у зв`язку з душевними стражданнями позивача, спричиненими втратою сина, при цьому апеляційна скарга доводів щодо розміру такого відшкодування не містить.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» залишити без задоволення, а рішення Березівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2025 року - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», в інтересах якого діє адвокат Усенко Анатолій Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький