ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1076/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,
секретар судового засідання – І.С. Мисько,
за участю представників сторін:
від прокуратури: В.М. Тунік
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області 
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.03.2026 (суддя Т.Г. Д`яченко, м.Одеса) про відмову у забезпеченні позову
у справі №916/1076/26
за позовом керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області
в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Кулеви Сергія Валерійовича
про розірвання договору, стягнення 56549,24 грн та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Коротка історія справи 
Керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Кулеви Сергія Валерійовича, в якій просив:
-розірвати договір оренди нерухомого майна від 22.08.2018 (з урахуванням змін і доповнень), укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та відповідачем, нежитлових приміщень одноповерхової будівлі спального корпусу (літ. « 2О», інв. №10320052), площею 77,3 кв.м, нежитлових приміщень одноповерхової будівлі спального корпусу (літ. « 2П», інв. №10320053), площею 34,2 кв.м, нежитлових приміщень одноповерхової будівлі спального корпусу (літ. « 2Р», інв. №10320054), площею 45,8 кв.м, загальною площею 157,3 кв.м, за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул. Чорноморська, 11А, що обліковується на балансі Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Приморський» Міністерства охорони здоров`я України»;
-стягнути до Державного бюджету України заборгованість по орендній платі у розмірі 38428,33 грн, нарахованої пені у розмірі 18120,91 грн;
-звільнити нежитлове приміщення одноповерхової будівлі спального корпусу (літ.« 2О», інв. №10320052), площею 77,3 кв.м, нежитлове приміщення одноповерхової будівлі спального корпусу (літ. « 2П», інв. №10320053), площею 34,2 кв.м, нежитлове приміщення одноповерхової будівлі спального корпусу (літ. « 2Р», інв. №10320054), площею 45,8 кв.м, загальною площею 157,3 кв.м, за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул. Чорноморська, 11А, які перебувають на балансі Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Приморський» Міністерства охорони здоров`я України», шляхом виселення відповідача з вказаних приміщень.
Одночасно з поданням позовної заяви прокурором подано заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно Фізичної особи-підприємця Кулеви Сергія Валерійовича, а саме: квартири, загальною площею 70 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ НОМЕР_1 ).
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, прокурор зазначив, що відповідач станом на 24.02.2026 зареєстрований, в процесі припинення не перебуває та продовжує вести господарську діяльність, а також відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів, за відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно, при цьому з урахуванням специфіки правовідносин, що виникли між сторонами, процедура стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди у розмірі 38428,33 грн та нарахованої пені у розмірі 18120,91 грн, без вжиття заходу забезпечення позову, буде неможлива та неефективна та, як вважає прокурор, тільки вжиття заходів до забезпечення позову є реальною гарантією ефективного захисту порушених інтересів держави.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.03.2026 у справі №916/1076/26 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено в повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не надано доказів та не наведено фактичних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про неправомірність дій відповідача, порушення ним прав позивача та вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також імовірність утруднення або унеможливлення виконання в майбутньому судового рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що прокурор просить застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно відповідача, а саме: квартиру, загальною площею 70 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ НОМЕР_1 ), тоді як у вказаного нерухомого об`єкта є співвласник Кулева Марія Ігорівна, що має розмір частки 1/2, тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вказаною ухвалою суду, керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою заяву прокурора задовольнити та вжити вказані вище заходи забезпечення позову.
Зокрема, апелянт зазначив, що у заяві прокурора йдеться про можливість накладення арешту виключно на 1/2 частку квартири, яка належить відповідачу на праві спільної часткової власності, а не на майно третіх осіб, у зв`язку з чим вважає обґрунтованими підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно Фізичної особи-підприємця Кулеви Сергія Валерійовича, а саме: 1/2 квартири, загальною площею 70 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу зареєстровано судом апеляційної інстанції 07.04.2026 за вх.№1429/26.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2026 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.04.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.03.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1076/26 до надходження матеріалів оскарження ухвали на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати копії матеріалів справи №916/1076/26, необхідних для розгляду оскаржуваної ухвали, на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
16.04.2026 на адресу апеляційного господарського суду надійшли матеріали оскарження.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 апеляційну скаргу керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.03.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1076/26 залишено без руху з підстав ненадання доказів сплати судового збору та доказів надсилання копії апеляційної скарги Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Фізичній особі-підприємцю Кулеві Сергію Валерійовичу. Встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. Роз`яснено скаржнику, що якщо не буде усунуто недоліки у строк, встановлений судом, апеляційна скарга вважається неподаною і підлягає поверненню.
21.04.2026 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.03.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1076/26; встановлено учасникам справи строк до 08.05.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. 
Також цією ж ухвалою призначено розгляд апеляційної скарги керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.03.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1076/26 на 11.05.2026 об 11:00 год.
У судовому засіданні 11.05.2026 прокурор надав усні пояснення, відповідно до яких підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Фізична особа-підприємець Кулева Сергій Валерійович не скористалися своїм процесуальним правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу прокурора, а також не реалізували своє право участі у судовому засіданні апеляційної інстанції, про дату, час та місце проведення якого були повідомлені належним чином.
Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України участь у судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.
Апеляційний суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови учасникам для представлення своєї позиції, тоді як відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника позивача та представника відповідача, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанов останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі №916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосування останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В силу частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).\
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Колегія суддів враховує, що предметом спору у даній справі є, зокрема, вимога майнового характеру, а саме: прокурор просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Кулеви Сергія Валерійовича до Державного бюджету України заборгованість по орендній платі у розмірі 38428,33 грн та нарахованої пені у розмірі 18120,91 грн.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19.
Отже, звертаючись із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, заявник повинен довести за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів той факт, що грошові кошти, наявні у відповідача станом на момент пред`явлення позову, можуть зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення в результаті об`єктивних (незадовільний фінансовий стан, наявність невиконаних безспірних зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача тощо) або суб`єктивних (вчинення відповідачем умисних дій, направлених на приховування грошових коштів або вчинення інших дій з метою уникнення майнової відповідальності та перешкоджанню законному стягненню грошових коштів) причин.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.04.2018 у справі №916/2828/17 та від 31.03.2021 у справі №914/2353/20.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
-розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
-забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
-наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
-імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
При цьому апеляційним господарським судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19.
Колегія суддів вбачає, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову прокурор послався на те, що невжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог у даній справі.
Між тим, апеляційний господарський суд зауважує, що в матеріалах оскарження ухвали місцевого господарського суду від 26.03.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1076/26 відсутні та керівником Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області до суду першої інстанції разом з заявою про вжиття заходів забезпечення позову не подано жодного доказу на підтвердження того, що Фізична особа-підприємець Кулева Сергій Валерійович перебуває у незадовільному фінансовому стані, має невиконані безспірні зобов`язання, виступає боржником у відкритих виконавчих провадженнях, вчиняє будь-які дії, спрямовані на приховування грошових коштів та уникнення майнової відповідальності, або здійснює підготовку до вчинення таких дій.
Відтак, всі доводи заяви керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області про забезпечення позову щодо існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях.
Аналогічний висновок стосовно того, що самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову викладено в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №902/483/18 та від 12.06.2019 у справі №909/19/19.
Крім того, судова колегія зазначає, що забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і рівності сторін, а застосований судом вид вжитих заходів забезпечення не може вирішувати питання про права інших осіб, крім відповідача, тим більше осіб, які не беруть участі у справі.
Тому, перед прийняттям рішення про задоволення заяви про забезпечення позову суд має пересвідчитись, що майно, на яке просить накласти арешт заявник, дійсно належить відповідачу на праві приватної власності, а не іншим особам.
Верховний Суд у постанові від 21.02.2021 у справі №755/5333/20 вказав, що при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження суди не звернули увагу, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21.04.2021 у справі №372/333/20, від 21.04.2022 у справі №755/5300/21.
З обставин даної справи вбачається, що прокурор просить забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно Фізичної особи-підприємця Кулеви Сергія Валерійовича, а саме: квартири, загальною площею 70 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ НОМЕР_1 ), водночас відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої судом 26.03.2026 за №470054261 щодо вказаного майна, відповідач за даним позовом володіє вказаним об`єктом нерухомого майна на праві спільної часткової власності та має розмір частки 1/2 та іншим власником такого майна є ОСОБА_1 .
Отже, враховуючи, що станом на час прийняття судом першої інстанції ухвали про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 не є учасником справи, вимог до даної особи не заявлялося, а тому арешт на майно ОСОБА_1 не може бути накладений, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.
Щодо посилання апелянта на можливість накладення арешту виключно на 1/2 частку квартири, яка належить відповідачу на праві спільної часткової власності, колегія суддів відхиляє, оскільки такі вимоги прокурором під час розгляду відповідної заяви судом першої інстанції не заявлялись.
За наведеного, а також оцінивши доводи прокурора щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області про забезпечення позову у справі №916/1076/26.
При цьому колегія суддів зауважує, що універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову не існує, оскільки їх вжиття (або відмова в такому) напряму залежить від фактичних обставин кожного господарського спору (постанова Верховного Суду від 03.03.2021 у справі №912/1711/20), у зв`язку з чим цитування прокурором низки постанов суду касаційної інстанції жодним чином не свідчить про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права при відмові у застосуванні відповідних заходів забезпечення позову за встановлених фактичних обставин цієї справи щодо відсутності підстав для їх вжиття.
З огляду на викладене та беручи до уваги те, що доводи апелянта стосовно порушення Господарським судом Одеської області норм права при прийнятті оскаржуваної ухвали від 26.03.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1076/26 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 269-271, 276, 281 - 284 ГПК України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.03.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/1076/26 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і відповідно до пункту 2 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційному оскарженню не підлягає.
Повну постанову складено 13.05.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран