Номер провадження: 11-кп/813/1070/26
Справа № 504/3530/24 
Головуючий у першій інстанції  ОСОБА_1  
Доповідач         ОСОБА_2 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря судового засідання – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 ,
захисника – ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Доброславського районного суду Одеської області від 14.08.2025 у кримінальному провадженні №12024162260000411 від 01.07.2024 відносно:

ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сербка Комінтернівського району Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, 
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Вироком Доброславського районного суду Одеської області від 14.08.2025 ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, яке призначив Комінтернівський районний суд Одеської області вироком від 16 жовтня 2024 року у виді обмеження волі на строк два роки, більш суворим покаранням у виді позбавлення волі на строк п`ять років, яке призначене за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) рік, з покладанням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України та п. п. 2, 3 ч. 2 ст. 76 КК України.
Крім того, вироком вирішено долю речових доказів.

Зазначеним вироком суду першої інстанції  ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що він 02.07.2024 приблизно о 00:00 год., більш точний час не встановлено, під час дії на території України воєнного стану, який оголошено Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, що затверджений Законом України від 24.02.2022 №2102-IХ, який в подальшому неодноразово продовжувався, зокрема указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024, що затверджений законом України від 08.05.2024 №3684-IX, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення прибув до приміщення магазину ФОП « ОСОБА_10 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, шляхом пролому стіни, заздалегідь підготовленим загостреним предметом, проник до приміщення вказаного магазину.
Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає та викрити його злочинні дії ніхто не може, перебуваючи в приміщенні магазину ФОП « ОСОБА_10 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів, таємно викрав: м`ясний продукт «Шашлик курячий» фірми «Київський м?ясо комбінат» вагою 1,384 кг, на суму 419,35 грн.; сирний продукт у двох прозорих пакетах загальною вагою 0,570 кг, на суму 151 грн.; ковбасу салямі «Венеція» фірми «Салтівський м?ясокомбінат» 5 упаковок по 0,080 г. кожна на суму 260 грн.; ковбасу сирокопчену «Італійська» фірми «Салтівський м?ясокомбінат» 3 упаковки по 0,080 г. кожна, на суму 156 грн.; ковбасу сирокопчену «Фінська» фірми «Салтівський м?ясокомбінат» 3 упаковки по 0,080 г. кожна, на суму 156 грн.; напій алкогольний «Garage Hard Core» 2 пляшки по 900 мл. кожна, на суму 144 грн.; напій алкогольний «Revo» 4 пляшки, по 500 мл. кожна, вартістю 200 грн.; напій безалкогольний «Nonstop» 2 пляшки, по 500 мл. кожна, на суму 70 грн.; коньяк «Довбуш Карпатський» 3 роки витримки, об?ємом 0,5 л. на суму 205 грн.; коньяк «Shustoff» 3 роки витримки, об?ємом 0,5 л., на суму 144 грн.; коньяк «Koblevo Reserve», об?ємом 0,5 л., на суму 233 грн.; коньяк «Shustoff» 5 років витримки, об?ємом 0,5 л, на суму 144 грн.; коньяк «Koblevo», 4 зірки, об?ємом 0,5 л., на суму 163 грн.; розчинник для фарби «Win» об?ємом 0,5 л. на суму 76 грн.; 15 пачок цигарок «Rothmans Blue», на суму 1440 грн.; 7 пачок цигарок «Marvel Duo Storm», на суму 665 грн.; 8 пачок цигарок «Marvel Purle», на суму 760 грн.; 3 пачки цигарок «LM loft Green», на суму 256 грн.; 8 пачок цигарок «LM loft Blue», на суму 720 грн.; 15 пачок цигарок «LM loft Sea Blue», на суму 1350 грн.; 3 пачки цигарок «West Red up», на суму 243 грн.; 12 пачок цигарок «Rothmans Red Royals», на суму 1152 грн.; 12 пачок цигарок «Rothmans Demi Silver», на суму 1080 грн.; 10 пачок цигарок «Rothmans Demi Blue», на суму 900 грн.; 6 пачок цигарок «Kent Silver», на суму 630 грн.; 3 пачки цигарок «Kent Navy Blue», на суму 315 грн.; 5 пачок цигарок «Kent Blue», на суму 525 грн.; 8 пачок цигарок «Kent White», на суму 840 грн.; два балончики з надписом «Газ», ємністю 220 гр., на суму 130 грн., а всього на загальну суму 13526,35 грн., що на праві власності належать ОСОБА_10 .
У подальшому, реалізуючи єдиний злочинний умисел, перебуваючи у вищевказаному приміщенні ОСОБА_8 виявив платіжний термінал №1041729, в якому знаходились грошові кошти, що належить ТОВ ФК «Контрактовий дім». Після чого, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів, за допомогою принесеного з собою металевого предмету та знайдених в магазині плоскогубців, пошкодив вищевказаний платіжний термінал, де звідки таємно викрав грошові кошти в сумі 16875 грн, які належать ТОВ ФК «Контрактовий дім».
У подальшому, ОСОБА_11 , місце скоєння злочину залишив, розпорядившись викраденим майном на свій власний розсуд, спричинивши своїми злочинними діями матеріальну шкоду на загальну суму 30401,35 грн., з яких потерпілому ОСОБА_12 на cyмy 13526,35грн, ТОВ ФК «Контрактовий дім» на суму 16875 гривень.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_13 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднану з проникненням у інше приміщення, вчинену в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи фактичні обставини справи і кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Приймаючи рішення про призначення покарання, суд врахував дві попередні судимості: вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.10.2024 і вирок Іванівського районного суду Одеської області від 28.04.2025.
Проте, як убачається, поза увагою суду залишилося те, що вироком Іванівського районного суду Одеської області від 28.04.2025, покарання, призначене вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.10.2024, уже враховано.
Ухвалюючи новий вирок, суд у ньому не може дублювати покарання, призначене попереднім вироком. Він не повинен ще раз призначати це покарання в новому вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК України.
Також зазначає, що визнання ОСОБА_8 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, було вимушеним під тиском вагомих доказів його винуватості, а його поведінка не свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій, їх осуд та будь-які суттєві позитивні зміни у соціальних орієнтаціях, які знижують ступінь його небезпечності, не відбулися.
Звертає увагу, що ОСОБА_13 неодноразово судим, тому відсутні підстави вважати про його виправлення без відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства.
Вказані судом підстави для застосування щодо обвинуваченого вимог ст. 75 КК України, з урахуванням наведених даних про його особу, ставлення до скоєного, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, не є достатніми для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 28.04.2025 стосовно ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України (справа №499/1414/24) визначити до самостійного виконання.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_10 та представник потерпілого ТОВ «Фінансова компанія «Контрактний дім», будучи належним чином сповіщеними про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили. При цьому клопотань про їх обов`язкову участь у судовому засіданні не заявлялось.
За таких обставин апеляційний суд заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та захисника, які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності потерпілих, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України вважав за можливе провести судовий розгляд за їх відсутності.
Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Оскільки обвинувачений визнав свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, підтвердивши викладене в обвинувальному акті, фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності їх позицій, суд, з`ясувавши думку учасників судового засідання, роз`яснивши сторонам кримінального провадження вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України і наслідки обмеження обсягу доказів, що будуть досліджуватися, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що в даному випадку він позбавляється права оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини справи, встановлені доказами, які судом не були досліджені.
В апеляційній скарзі стороною обвинувачення не оскаржуються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК України, тому апеляційним судом вирок в цій частині не переглядається.
Разом з тим, що стосується доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті (санкції частини статті) Кримінального кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.
При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, приймаючи рішення про призначення покарання, суд врахував дві попередні судимості: вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.10.2024 і вирок Іванівського районного суду Одеської області від 28.04.2025.
Проте, як убачається, поза увагою суду залишилося те, що вироком Іванівського районного суду Одеської області від 28.04.2025, покарання, призначене вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.10.2024, вже враховано.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, а саме, що ухвалюючи новий вирок, суд у ньому не може дублювати покарання, призначене попереднім вироком. Він не повинен ще раз призначати це покарання в новому вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК України.
Відповідний правовий висновок, викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 01.04.2024 у справі №183/6854/20.
Зважаючи на викладене, при призначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень підлягало врахуванню покарання за попереднім вироком Іванівського районного суду Одеської області від 28.04.2025.
Посилання судом першої інстанції на постанову Верховного Суду від 08.02.2021 у справі №390/235/19 не є релевантним до правової ситуації у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 .
В результаті неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, покарання, призначене ОСОБА_8 вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.10.2024, підлягає відбуванню двічі: за вироком Іванівського районного суду Одеської області від 28.04.2025 і за вироком Доброславського районного суду Одеської області від 14.08.2025, що істотно погіршує його становище.
Наведені порушення призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, у зв?язку з чим вирок підлягає скасуванню в частині призначення покарання, оскільки таке застосування Кримінального кодексу України призведе до призначення більш суворого покарання.
Так, окрім наведених порушень, суд не надав належної оцінки обставинам кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого.
Зокрема, не враховано судом те, що ОСОБА_8 , будучи особою молодого віку, працездатним, заходів для працевлаштування не вживав, обравши джерелом доходу вчинення правопорушень. Не враховано судом, що окрім продуктів харчування ОСОБА_11 викрав майно, яке не є життєво необхідними предметами: цигарки та алкогольні напої. Безпідставно як підставу для застосування ст. 75 КК України, судом враховано часткове усунення негативних наслідків. Воно відбулося не за ініціативи обвинуваченого, а виключно з підстав розслідування правопорушення органами поліції. Фактично відсутні обставини, які б належним чином обґрунтовували, як пом`якшуючу покарання обставину, щире каяття.
У постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №723/2008/18 наголошено, що звільнення осіб від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК України має бути належним чином умотивовано у вироку.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» роз`яснено, що щире розкаяння характеризує суб?єктивне ставлення винної особи до вчинення злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, активне сприяння у розкритті злочину - це надання органам досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.
Щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин 1 передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. При цьому, поняття «щире каяття» не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину), як про це стверджувала сторона захисту.
Відповідно до сформованої практики суду касаційної інстанції, щире каяття не повинно мати формальний характер, оскільки саме собою не є підставою для звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, а лише характеризує суб?єктивне ставлення винної особи до вчиненого діяння. Це ставлення виявляється в тому, що винний визнає свою вину, що насамперед повинно полягати в бажанні виправити наслідки вчиненого, у тому числі вжитті дієвих заходів для відшкодування шкоди (постанови Верховного Суду від 14.08.2024 у справі №499/511/19, від 22.03.2018 у справі №759/7784/15, від 24.04.2023 у справі №133/3123/20, від 10.04.2024 у справі №753/11652/23).
Вбачається, що визнання ОСОБА_8 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, було вимушеним під тиском вагомих доказів його винуватості, а його поведінка не свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій, їх осуд та будь-які суттєві позитивні зміни у соціальних орієнтаціях, які знижують ступінь його небезпечності, не відбулися.
Дослідивши дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 встановлено, що попередні судимості, сталість протиправної поведінки й небажання дотримуватись правових норм, є ознаками неможливості виправлення особи без відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства.
Стійка антисоціальна та кримінальна спрямованість дій обвинуваченого, обставини останнього кримінального провадження свідчать про відсутність належних висновків, які би давали підстави вважати про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
Правові позиції з вказаного питання викладені у постановах Верховного Суду від 11.04.2024 у справі №761/21393/22 та від 30.04.2024 у справі №296/12967/15 тощо.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_8 , вчинив злочини у період війни, яка триває в Україні, у зв`язку з нападом РФ, Законом України затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні».
Вчиняючи крадіжку в умовах воєнного стану, коли зусилля всієї країни спрямовані на подолання агресора, люди згуртувались, використовуючи, в тому числі, власні матеріальні ресурси, для надання відсічі ворогу та виживання, ОСОБА_8 знехтував всіма моральними та загальнолюдськими цінностями і в надскладний для держави час, здійснив посягання на майно фізичної та юридичної особи, тому ці обставини впливають на ступінь тяжкості вчиненого.
Отже, вказані судом підстави для застосування щодо обвинуваченого вимог ст. 75 КК України, з урахуванням наведених даних про його особу, ставлення до скоєного, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, не є достатніми для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується зі стороною обвинувачення, що достатнім для виправлення ОСОБА_8 та досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, є покарання у виді позбавлення волі, яке підлягає реальному відбуванню.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 у справі №756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Верховний Суд зазначив, що згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Крім того вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті)
Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до рекомендацій, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається.
За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Це відповідає усталеній судовій практиці (постанови об`єднаної палати Верховного Суду від 14.06.2021 у справі №443/806/19 та від 15.02.2021 у справі №760/26543/17 тощо), відповідно до якої суд, який призначає особі покарання за злочин, вчинений до постановлення вироку в першій справі, не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком. Натомість протилежний підхід ставив би даний суд у позицію суду вищої інстанції, що прямо суперечило би положенням кримінального процесуального закону (ст. 24 КПК України) та підривало би презумпцію законності й обґрунтованості попереднього судового рішення (ч. 2 ст. 21 КПК України).
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Керуючись статтями 370, 372, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 – задовольнити.
Вирок Доброславського районного суду Одеської області від 14.08.2025, яким ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України - скасувати в частині призначення покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 28.04.2025 відносно ОСОБА_8 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України – виконувати самостійно.
Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку виконання вироку.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4