Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
Єдиний унікальний номер:704/58/26
Номер провадження 2/704/304/26

19 травня 2026 року м. Тальне
Тальнівський районний суд Черкаської області в складі: головуючої судді Москаленко І.В., за участю секретаря Рябошапки Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку загального позовного провадження, в залі суду в м.Тальному цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 
про виселення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виселення до ОСОБА_2 , пояснивши суду, що остання безпідставно залишається проживати у належному йому на праві приватної власності житловому будинку і не бажає його звільняти у добровільному порядку. Зазначив, що будинок успадкував після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_3 . ОСОБА_2 є його рідною матір`ю, проте має інше житло для проживання та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Мати зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, на його прохання звільнити будинок відповідає категоричною відмовою. Тому ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду.
В судове засідання 19.05.2026 позивач та його представниця не з`явилися, остання подала письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала і просить їх задовольнити у повному обсязі, а саме: виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з належного ОСОБА_1 на праві приватної власності житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за її відсутності суду не подавала.
Враховуючи вимоги ч.1 ст.280 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду позивача на розгляд справи за відсутності відповідача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, оголосивши заяву представниці позивача, вивчивши матеріали справи в межах наданих доказів, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом об`єктивно встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується копією свідоцтва на право на спадщину за заповітом (а.с. 13).
Згідно копії довідки №2/3/18 від 13.01.2026 року, виданої виконавчим комітетом Тальнівської міської ради, по АДРЕСА_1 була зареєстрована лише ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).
Згідно копії довідки №4/3/18 від 13.01.2026 року, виданої виконавчим комітетом Тальнівської міської ради, по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а.с.18).
Отже, як вбачається із досліджених доказів, ОСОБА_2 не є зареєстрованою за адресою по АДРЕСА_1 , а має зареєстроване місце проживання у будинку АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується довідкою, наявною у матеріалах справи.
Як вказує позивач у позові, після смерті ОСОБА_3 відповідачка самовільно, без його згоди оселилася в будинку та на даний час не бажає добровільно залишати вказане місце проживання. 
Отже, позивач вказує, що відповідачка створює для нього перешкоди у користуванні власною садибою.
Ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч.1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.2 ст. 34 Закону України «Про основні засади житлової політики» власник або користувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на житло відповідно до закону.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про основні засади житлової політики» Житло вважається самовільно зайнятим, якщо особа вселилася до житла без належних правових підстав, відпали обставини, що були підставою для надання їй такого житла, та/або особа втратила право користування таким житлом. Вселення до житла без належних правових підстав забороняється. Самовільно зайняте житло підлягає негайному поверненню його власнику або особі, яка користується житлом на законних підставах. Фізична або юридична особа, яка самовільно зайняла житло, зобов`язана привести його у придатний для використання стан і відшкодувати завдані збитки власнику або користувачу житла.
Згідно із ст.33 ЗУ «Про основні засади житлової політики» ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом.
Згідно із ч.1 ст.40 ЗУ «Про основні засади житлової політики» спори, пов`язані із захистом права на житло незалежно від форми власності, вирішуються в судовому порядку відповідно до закону.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право на спадщину за заповітом позивач ОСОБА_1 набув право власності на садибу, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , тоді як відповідачка, разом з іншими членами своєї сім`ї зареєстрована за адресою у буд. АДРЕСА_1 та має можливість там проживати. На даний час позивач не може повноцінно реалізувати належне йому право власності, вільного користування та володіння належною йому садибою, оскільки після зміни власника садиби та відсутності згоди нового власника на проживання у будинку ОСОБА_2 продовжує самовільно та протиправно проживати в будинку. 
Ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захист. 
Суд приходить до висновку, що позивачем обрано правильний спосіб захисту свого порушеного права, позов є обґрунтованим, а отже таким, що підлягає до задоволення.
Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 
Крім того, у порядку, визначеному ч.1 ст.141 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд приходить до висновку про необхідність їх часткового стягнення з відповідачки на користь позивача.
Судом об`єктивно встановлено, що представниця позивача Тригуб О.М. подала до матеріалів справи наступні копії: ордер на надання правничої допомоги від 19.01.2026; договір про надання юридичних послуг та представництва інтересів особи від 15.06.2026 року, акт №1 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 15.01.2026 року, у якому відображено вид наданих послуг та їх вартість, також остаточна сума, сплачена клієнтом – 10000 грн. згідно квитанції від 19.01.2026 року.
Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу входять до судових витрат і розподіляються між сторонами на загальних підставах в силу ст.137, 141 ЦПК України.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України).
У відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України: Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Докази про сплату судових витрат подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Адвокатом Тригуб О.М. до початку розгляду справи по суті подано докази з приводу понесених його довірителькою витрат на правничу допомогу.
Отже, загальна вартість наданих послуг з правничої допомоги (вивчення матеріалів справи, складання та подача до суду позовної заяви, підготовка та участь у судових засіданнях) становить 10000 грн. 00 коп.
Суд, оцінюючи вартість послуг з правничої допомоги, виходить із такого.
У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У постанові ВС від 18.03.2021 року у справі № 910/15621/19 та від 28.04.2021 року у справі № 910/12591/18 визначено наступне: Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними частинами третьою – п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами третьою – п`ятою, дев`ятою статті 141 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні здійснених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.
Порядок розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, врегульовано статтями 141, 142 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому суд має оцінювати щодо відповідності зазначеним критеріям поведінку/ дії/бездіяльність обох сторін.
Суд вважає вочевидь завищеними вартість надання окремих послуг, таких як складення та направлення адвокатських запитів та клопотань про витребування доказів, оскільки вони є типовими, формальними та не потребують докладання будь-яких особливих професійних навичок для їх написання. Також, судом враховується, що судовий розгляд було проведено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, що свідчить про незначну складність даної справи і позивач та його представник в судове засідання не з`явилися (представником позивачки подано заяву про розгляд справи в його відсутності), а тому суд вважає також завищеною вартість представництва інтересів клієнта в суді.
З врахуванням рівня складності вказаної справи, обсягу виконаних робіт, враховуючи значення вказаної справи для сторін, середній рівень цін на аналогічні послуги на ринку юридичних послуг, суд приходить до висновку про можливість стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. 
Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з належного ОСОБА_1 на праві приватної власності житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі –1331 грн. 20 коп.(одна тисяча триста тридцять одна грн. 20 коп.) та 5000 грн. ( п`ять тисяч грн.) витрат на професійну правничу допомогу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .
Представник позивача: адвокат Тригуб Оксана Миколаївна, 20401, вул.Захисників України, 5 оф.1, м. Тальне, Звенигородського району, Черкаської області.
Відповідачка: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Суддя І.В. Москаленко