Номер провадження: 22-ц/813/1386/26 
Справа № 521/4103/24
Головуючий у першій інстанції Громік Д. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.03.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності, стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності, стягнення коштів за житлово-комунальні послуги, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Громік Д.Д. 12 грудня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ майна подружжя, в якій просила:
- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
- розділити спільне майно подружжя, а саме: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частини спільного майна подружжя, а також стягнути судові витрати.
В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_2 зазначено, що 24.06.2017 року між сторонами по даній справі було укладено шлюб, який у 2021 році було розірвано.
У період шлюбу, 09.08.2019 року, сторонами було придбано, за договором купівлі-продажу № 872, двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 просила здійснити поділ вищевказаного нерухомого майна по 1/2 його частки між подружжям згідно положень ст. 71 СК України, оскільки сторони не змогли домовитись про порядок поділу спільно набутого майна, що у свою чергу стало підставою для звернення до суду.
У червні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності, стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності, стягнення коштів за житлово-комунальні послуги, в якому позивач просив:
- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_2 .
- припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на кв. АДРЕСА_2 ;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності квартири, загальною площею 43,8 кв.м, житловою площею 29,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 673221,00 грн.;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги кв. АДРЕСА_2 , у розмірі 17462,67 грн.;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що в період шлюбу ОСОБА_1 було придбано кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.08.2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №177028072 від 09.08.2019 року.
Згідно висновку експерта № 018/2024 від 03.05.2024 року, виготовленого ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» експертом Скибінською Т.М., кв. АДРЕСА_2 неможливо з технічної точки зору розділити в натурі відповідно до часток співвласників (по 1/2 частці кожному зі співвласників), так як відсутня технічна можливість кожному із співвласників влаштувати ізольовану та забезпечену окремим входом (виходом) житлову квартиру, яка б за своїми показниками відповідала чинним вимогам нормативних документів, отже на думку ОСОБА_1 , кв. АДРЕСА_2 є неподільним майном.
Відповідач за первісним позовом зазначав, що на сьогоднішній день кожен з подружжя живе окремим життям, сторони майже припинили спілкування один з одним, а тому питання поділу майна неможливо вирішити мирним шляхом, у зв`язку із чим здійснення поділу спільного майна подружжя за ідеальними частками по 1/2 частині спірної квартири не відповідатиме ефективному способу захисту та в результаті призведе до негативних наслідків у вигляді утрудненого користування сторонами вказаного об`єкту нерухомості, породженню між сторонами нових конфліктних ситуацій, погіршення житлових прав інших осіб, у яких існує право на користування цим майном.
З огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути грошову компенсацію з позивачки за первісним позовом, замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя.
Окрім того, ОСОБА_1 у своїй зустрічній позовній заяві зазначав, що за весь час перебування спірної квартири у власності сторін, саме ним здійснювались платежі за житлово-комунальні послуги, а ОСОБА_2 ніколи не приймала участі у сплаті витрат за утримання житла.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2024 року позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено.
Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя двокімнатну квартиру за адресою:   АДРЕСА_1 .
Розділено спільне майно подружжя, а саме: двокімнатну квартиру за адресою:   АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частини спільного майна подружжя.
Стягнуто судові витрати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 27194,06 грн., з яких: 19200 грн. – витрати на професійну правничу допомогу та 7994,06 грн. – загальна сума судового збору за подання позовної заяви.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги у кв.     АДРЕСА_2 , в розмірі 17462,67 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4084,00 грн. з яких: 2872,80 грн. – витрати на професійну правничу допомогу та 1211,20 грн. –сума судового збору.
В решті вимог зустрічної позовної заяви – відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний позов - задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , подаючи зустрічний позов, мав намір поділити спірну квартиру в натурі, а ОСОБА_2 - лише виділити її частку у квартирі, не поділяючи житлове приміщення в натурі. Тобто, подачею позову про виділ їй частки в спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_2 не мала наміру виконувати свої обов`язки власника, проте намагалася весь тягар зобов`язань покласти на апелянта.
Докази на підтвердження того, що колишнє подружжя не зможе встановити порядок користування даною квартирою та графік проживання в ній, є неналежними при поділі майна в натрі, а належними та допустимими доказами є ті, які б підтверджували розмір часток співвласників та технічну можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Суд поставився критично до висновку експерта з огляду на те, що він не є доказом, що колишнє подружжя не зможе встановити порядок користування спірним майном, проте таке твердження суперечить змісту судової експертизи та принципу змагальності.
Сторони про розгляд справи на 03 червня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 . 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.02.2021 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, актовий запис № 31.
У період шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, сторони за договором купівлі-продажу № 872 від 09.08.2019 року придбали нерухоме майно - двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (з), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №177028072 від 09.08.2019 року.
Згідно довідки Фонду державного майна України про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 13.03.2024 року, оціночна вартість спірного нерухомого майна становить 1598 812,67 грн.
Обставина, що спірне майно придбане у період зареєстрованого шлюбу сторонами не заперечувалась а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на дане майно розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Згідно із ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 Цивільного Кодексу України.
Згідно ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду від 02.09.2020 року у цивільній справі №318/1863/17).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідний висновок наведено у постановах Верховного Суду від 11.06.2020 року у цивільній справі №664/3661/15-ц, від 10.06.2020 року у цивільній справі №361/4130/16-ц, від 10.06.2020 року у цивільній справі №447/3676/14-ц та інших.
Конституційний суд України у рішенні № 17-рп/2012 від 19.09.2012 року у справі №1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, зазначає, що відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ч. 1 ст. 51, п. 6 ч. 1 ст. 92). Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Кодексу).
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що первісний позов ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ майна подружжя є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки при задоволенні таких позовних вимог буде збережено презумпцію рівності часток на майно, набуте подружжям під час шлюбу та фактичного спільного проживання.
Крім того, відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод, людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Щодо зустрічного позову.
При розгляді зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності, стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності, стягнення коштів за житлово-комунальні послуги, судом правильно враховано, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя без визначення грошової компенсації або з визначенням такої у мінімальному розмірі.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 02.08.2023 року у справі № 2-7539/08, зазначивши, що Верховний Суд, переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій у частині позовних вимог про поділ нерухомого майна подружжя, керувався тим, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.».
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК.
В разі неподільності речі, згідно з ч. 2 ст. 71 СК України, вона присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому, розмір грошової чи іншої матеріальної компенсації визначається вартістю частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
З матеріалів справи вбачається, що головною метою та вимогами зустрічної позовної заяви є припинення права власності ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_2 , та визнання права власності на дану квартиру за ОСОБА_2 , з метою стягнення компенсації за 1/2 вартості квартири, тобто частки у праві спільної сумісної власності.
При цьому, жодної згоди на компенсацію ОСОБА_1 1/2 вартості квартири, тобто частки у праві спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на всю квартиру, ОСОБА_2 не надавалось, адже остання категорично проти стягнення з неї компенсації 1/2 вартості частки спільної квартири та має повне право на визнання за нею 1/2 частки даної квартири згідно чинного законодавства України, що й виражено останньою у позовній заяві та письмових поясненнях.
Доказів на підтвердження того, що колишнє подружжя, не зможе встановити порядок користування даною квартирою та графік проживання в ній, матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції прийняв до уваги, що фактично ОСОБА_1 намагається даною зустрічною позовною заявою «позбутись» спірної квартири та отримати стягнення компенсації з ОСОБА_2 за 1/2 частки спільного майна, оскільки адвокат Криворучко В.О., яка представляла інтереси ОСОБА_1 , у суді першої інстанції підтвердив, що ОСОБА_1 переїхав на постійне проживання в Канаду, тобто повертатись не планує, що суперечить позиції останнього про те, що сторони не зможуть разом користуватись даною квартирою, адже так як відповідач проживає у Канаді та повертатись до України не буде, то і жити разом та користуватись спільним майном сторони не будуть.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 в частині вимог про припинення право спільної сумісної власності подружжя на кв. АДРЕСА_2 , визнання за ОСОБА_2 право власності на кв. АДРЕСА_2 , стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності квартири, загальною площею 43,8 кв.м, житловою площею 29,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 673221,00 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що за період з липня 2019 року по лютий 2024 року ОСОБА_1 сплатив за управління буд. АДРЕСА_3 до ЖБК «Центальний-10» 29597,21 грн., а за період з серпня 2020 року по березень 2023 року сплатив за послуги з теплопостачання 5328,12 грн., що підтверджується наданими квитанціями стороною відповідача за первісним позовом.
Відповідно, суд погодився з вимогами позивача за зустрічним позовом про стягнення половини коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги у кв. АДРЕСА_2 , розмірі 17462,67 грн. з ОСОБА_2 .
Рішення суду у вказаній частині сторонами у апеляційному порядку не оскаржувалось.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
За правилами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Щодо висновку експерта № 018/2024 від 03.05.2024 року, складеного експертом Скибінською Т.М., в якому було зроблено висновок про те, що об`єкт, який підлягає поділу по даній справі, а саме кв. АДРЕСА_2 – з технічної точки зору розділити в натурі неможливо.
Згідно ст. 3 ЗУ «Про судову експертизу», судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження.
Згідно ст. 4 ЗУ «Про судову експертизу», незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються: забороною під загрозою передбаченої законом відповідальності втручатися будь-кому в проведення судової експертизи.
Відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Згідно п. 1 ст. 12 ЗУ «про судову експертизу», незалежно від виду судочинства та підстави проведення експертизи судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.
Колегія суддів у повному обсязі погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказаний висновок експерта № 018/2024 від 03.05.2024 року жодним чином не підтверджує факту того, що колишнє подружжя, не зможе встановити порядок користування даною квартирою та графік проживання в ній, враховуючи непроживання у спірному майні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а відтак, висновок експерта не є підтвердженням неподільності спірного майна.
Так, сторонами у процесі розгляду справи не заперечувалось, що вони фактично мешкають за межами території України, і даною квартирою ані позивач, ані відповідач не користуються , у зв`язку із чим жодних перешкод у користуванні чи проживанні у квартирі з боку позивача чи відповідача судом не встановлено.
Необгрунтованими є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , які зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Положеннями ст. 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Верховний Суд у додатковій постанові від 06.03.2019 року по справі № 922/1163/18 розглянувши питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу зробив системний аналіз норм законодавства та прийшов до наступних висновків:
(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в ч. 2 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);
(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Аналогічну правову позицію викладено в додатковій ухвалі Верховного Суду від 04.06.2020 року по справі № 906/598/19.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
На підтвердження наявності договірних відносин між ОСОБА_2 та адвокатом Вроною А.В. до суду першої інстанції було надано засвідчену копію витягу з договору про надання правової допомоги № 435 від 11.03.2024 року.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Також між ОСОБА_2 та адвокатом Вроною А.В. було укладено Додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 435 від 11.03.2024 року, відповідно до якої гонорар адвоката за надання правової допомоги складає 500 (п`ятсот) доларів США.
Представником позивача за первісним позовом зазначено, що на момент подання даного розрахунку у позивача за первісним позовом відсутні підстави вважати за необхідне залучати свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів або проводити експертизи. Відтак, загальна попередня (орієнтовна) сума судових витрат, які позивач планує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, складає 500 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти – гривні, на дату подання вказаної позовної заяви за офіційно встановленим курсом НБУ становить –19200 грн. – витрати на професійну правничу допомогу та 7994,06 грн. – загальна сума судового збору за подання позовної заяви.
До суду було надано на підтвердження понесених позивачем ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у вигляді засвідчених копій: додаткової угоди № 1 від 11.03.2024 року, укладеної між адвокатом Вроною А.В. та ОСОБА_2 до договору про надання правової допомоги № 435 від 11.03.2024 року та квитанції № 9CMC-33E9-0931-C7PK від 12.03.2024 року.
Виходячи з вищевикладеного, враховуючи складність справи, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, а також з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що розмір судових витрат позивача за первісним позовом повністю підтверджений, обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі.
Судові витрати ОСОБА_1 .
Матеріалами справи підтверджено, що для належного захисту своїх прав та інтересів ОСОБА_1 скористався професійною правничою допомогою адвоката Криворучко В.О.
На підставі п.3.3.Договору про надання правничої допомоги №А-02/24 від 22.03.2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , гонорар адвокату сплачується на підставі Акту виконаних робіт.
Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Пунктом 3.1 Договору про надання правничої допомоги №А-02/24 від 22.03.2024 року визначена погодинна оплата гонорару. За правилами ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідач за первісним позовом зазначав, що при визначенні гонорару враховувались кваліфікація і досвід адвоката, яка буде представляти інтереси позивача у вказаному процесі. Так, адвокат Криворучко В.О. має стаж юридичної практики понад двадцяти шість років, в тому числі вісім років на керівних посадах, стаж педагогічної діяльності понад вісімнадцять років, окрім того, має дві вищих освіти, є кандидатом юридичних наук та має більше п`ятдесяти наукових праць, тощо.
Вказані кваліфікація і досвід адвоката дають змогу стверджувати про розумність гонорару за годину роботи адвоката, визначеному в Додатку № 1 до Договору про надання правничої допомоги №А-02/24 від 22.03.2024 року.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Орієнтовна сума судових витрат Позивача за зустрічним позовом на правничу допомогу, яку просить стягнути останній, складає 114000,00 грн.
Кожен має право на професійну правничу допомогу (ст. 59 Конституції України).
Видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», далі Закон).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч. 1, 2, 3 ст. 30 Закону).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК).
Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Тобто заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду № 905/1795/18 від 07.11.2019 року.
Також у додатковій постанові № 755/9215/15-ц від 19.02.2020 року Верховний Суд звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та доводів сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 107-109).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду по справі № 712/4126/22 у постанові від 22.11.2024 року.
Суд зазначає, що позивач за зустрічним позовом просив стягнути загальну суму відшкодування в розмірі 690683,67 грн. З відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 стягнуто 17462,67 грн., що складає (2,52%).
Тому, виходячи із підлягаючої до стягнення із відповідача загальної суми витрат на правову допомогу в розмірі 114000,00 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 підлягає стягненню 2872,8 грн., що відповідає 2,52%.
Водночас матеріалами справи підтверджується, що розмір понесених ОСОБА_1 витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданих послуг, однак з врахуванням того, що позов задоволено частково, в силу положень ст. 141 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, оскільки під час розгляду справи, за результатами якої судом ухвалено рішення про часткове задоволення зустрічного позову, сторона позивача понесла витрати на професійну правничу допомогу в сумі 114000,00 грн., суд дійшов правильного висновку про необхідність часткового задоволення вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 на його користь витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2872,8 грн., а також судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що доводи апелянта є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 11 травня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе