Справа № 159/1100/25 	Головуючий у 1 інстанції: Губар В. Є. 	
Провадження № 22-ц/802/601/26  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді  Бовчалюк З.А., 
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області 02 березня 2026 року, 

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 3535382339 від 28.04.2021 в розмірі 70976,34 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 28.04.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі -ТОВ «ФК «ЦФР») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3535382339, за умовами якого відповідачу надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 58194,25 грн.; строк користування - 60 місяців; річні проценти - 0,01 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 1,50 % від суми кредиту. 17.12.2021 право вимоги за кредитним договором № 3535382339 від 28.04.2021 відступлено АТ «Таскомбанк» на підставі Договору про відступлення права вимоги № 171221 від 17.12.2021.
Незважаючи на виконання позивачем умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання по кредитному договору перед позивачем не виконала, внаслідок чого у позичальника перед позикодавцем виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 26.11.2024 становить 70796,34 грн, та складається із заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 55335,73 грн., заборгованості по річним процентам (в т. ч. прострочена) - 3,97 грн., заборгованості по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) - 15640,61 грн.
Оскільки відповідач своїх зобов`язань не виконала, тому має непогашену заборгованість перед АТ «Таскомбанк», яку позивач просив стягнути за кредитним договором, а також - 2422,40 грн. судового збору.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором № 3535382339 від 28.04.2021 у загальному розмірі 70976 гривень 34 коп.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
Згідно з приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За змістом частин четвертої, п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 05 травня 2026 року, тобто дата складення повного судового рішення.
За частинами першою, другою статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 28.04.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3535382339, згідно умов якого позичальнику надано грошові кошти у розмірі 58194,25 грн. на 60 місяців зі сплатою річних процентів 0,01 % від суми боргу за договором та щомісячних процентів 1,50 % від суми кредиту.
Сторони кредитного договору погодили, що позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснити повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту № 5382339 від 28.04.2021, який є невід`ємною частиною цього договору.
В п. 5 паспорту кредиту міститься інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для позичальника, відповідно до якої: щомісячні проценти - 1,50 % від суми кредиту, річні проценти - 1,50 % від суми боргу; загальні витрати за кредитом - 52391,27 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк користування кредитом - 110585,52 грн.; реальна річна процентна ставка - 30,87 %.
Також цей пункт паспорту кредиту містить застереження: наведені обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативним та базується на обраних споживачем умовах кредитування, викладених вище, і на припущені, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі; реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватися протягом строку дії договору про споживчий кредит.
В пункті п. 6 паспорту кредиту визначено порядок повернення кредиту: кількість та розмір платежів, періодичність внесення, остаточна дата повернення - 08.05.2026.
У п. 7 паспорту кредиту встановлено відповідальність у випадку тривалого прострочення позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник сплачує штраф у в розмірі 1% від суми наданого кредиту за кожний факт виникнення прострочки відповідно до графіку платежів.
17.12.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» укладено договір факторингу № 171221, відповідно до якого АТ «Таскомбанк» зобов`язується передати (сплатити) ТОВ «ФК «ЦФР» суму фінансування, а останнє зобов`язується відступити АТ «Таскомбанк» права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, визначених цим договором.
Таким чином, ТОВ «ФК «ЦФР» передало АТ «Таскомбанк» права вимоги за кредитним договором № 3535382339 від 28.04.2021, укладеним із ОСОБА_1 .
Разом з тим, відповідач умови кредитного договору не виконувала, кредитні кошти у встановлені договором (Графіком погашення кредиту) строки не повернуті.
11.09.2024 відповідачу надіслано повідомлення - вимогу щодо дострокової сплати заборгованості за кредитним договором, однак зазначена вимога відповідачем не виконана.
Станом на 26.11.2024 заборгованість позичальника за кредитним договором № 3535382339 від 28.01.2021 становить 70796,34 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 55335,73 грн., заборгованості по річним процентам (в т. ч. прострочена) - 3,97 грн., заборгованості по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) - 15640,61 грн.
Часткове погашення відповідачем ОСОБА_1 кредитної заборгованості, в тому числі і сплачених нею щомісячних процентів, підтверджується розрахунком заборгованості.
Заперечуючи проти позову відповідач вказує про відсутність факту, укладення кредитного договору № 3535382339 від 28.07.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 , а також відсутність в матеріалах справи належних доказів, а саме: що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустим доказом розміру заборгованості.
Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно з частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом встановлено, що 28.04.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3535382339, за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти шляхом безготівкового перерахування на таких умовах: сума кредиту 58194, 25 грн; строк користування 60 місяців; річні проценти 0,01 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти 1,50 % від суми кредиту.
Згідно з п. 1.3 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту № 5382339, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з п. 2.1 кредитного договору всі інші умови кредитного договору викладені в Паспорті кредиту та в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», з якими позичальник ознайомилася до складення цього договору та до яких позичальник приєднується, підписавши цей договір.
Відповідно до п. 2.2. цей договір, паспорт кредиту № 5382339 та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» складають єдиний кредитний договір.
Відповідачем також підписано паспорт кредиту № 5382339, в якому сторонами було погоджено всі істотні умови кредитування, зокрема: тип кредиту, строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, процентна ставка, загальні витрати за кредитом, тощо.
Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору.
З паспорту кредиту вбачається, що сторонами досягнуто згоди про розмір процентної ставки.
Як вбачається з п. 6 паспорту кредиту, у ньому наведено графік повернення кредиту, розмір щомісячних платежів, які складаються з суми повернення кредиту, річних процентів (що нараховуються від суми боргу за договором), щомісячних процентів ( що нараховуються на суму кредиту); у графіку зазначено конкретний щомісячний розмір як щомісячного платежу, так і зазначених платежів окремо.
При порівнянні графіку погашення кредиту, зазначеного у паспорті кредиту, з розрахунком заборгованості, наданим позивачем до позовної заяви, вбачається, що наведені у розрахунку заборгованості несплачені нарахування як «відсотки» за своїм розміром співпадають із розміром річних процентів, що вказані у паспорті кредиту, а наведені у розрахунку заборгованості «щомісячні проценти ( плата за управління кредитом)» за своїм розміром співпадають з розміром щомісячних процентів, які зазначені у графіку погашення кредиту, з яким погодився відповідач, підписуючи паспорт кредиту.
Позичальник повідомлена кредитодавцем у відповідності до вимог чинного законодавства, у чіткій та зрозумілій формі з інформацією, вказаною в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 6, 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою інформацією, необхідною для свідомого та добровільного вибору фінансової послуги.
Власноручним підписанням кредитного договору, відповідач підтвердила своє вільне волевиявлення на укладення кредитного договору, розмір кредиту та розмір процентної ставки.
Доказів на підтвердження наявності у позичальника на момент підписання заяв, заперечень щодо умов кредитування, матеріали справи не містять. Тоді як належність виконання зобов`язання є предметом доказування і у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованої у постанові від 08.06.2022 по справі №913/618/21.
Окрім цього, встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його умови.
У статтях 526, 530, 610, 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема: добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).
Відповідно до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13 зазначено, що факт не вчинення жодних дій, щодо розірвання кредитних договорів, або визнання їх не дійсними тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати відповідачем в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами - є нічим іншим як визнання вище наведених кредитних договорів такими що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отриманням всіх благ передбачених кредитними договорами.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в Постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 916/2403/18 зазначив, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме боржник ОСОБА_1 має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і на підтвердження відсутності надходження коштів від первісного кредитора на виконання укладеного договору, мала можливість представити суду по такому рахунку виписку. Між тим, правом надання таких доказів відповідач не скористалась та не висувала заперечень проти заявлених позовних вимог.
Законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 та від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, згідно яких стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним. Фактична незгода з будь-якими умовами договору на момент розгляду справи у суді не змінює факту погодження їх умов під час укладення.
Відповідач будь-яких доказів на спростування факту укладення кредитного договору саме із зазначеними у ньому істотними умовами щодо нарахування процентів не надала суду, чим не виконала покладеного на неї процесуального обов`язку, передбаченого статтею 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, суд обґрунтовано вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором та враховує виконаний позивачем розрахунок заборгованості по процентах, який суд вважає обґрунтованим.
Щодо доводів відповідача про строк погашення кредитної заборгованості по даному договору передчасною.
Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія, як заінтересована особа, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належні оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр боржників, докази оплати за договором.
Наявними в матеріалах справи договорами факторингу, витягами з реєстрів боржників і прав вимог, які належно засвідчені печатками та підписами сторін, підтверджується перехід права вимоги за кредитним договором № 3535382339 від 28.04.2021 до позивача.
За умовами кредитного договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 58194, 25 грн. (п.1.2), строком на 60 місяців.
За положеннями ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Укладений кредитний договір не містять умови, відповідно до яких позикодавець має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній ним частині, а тому, згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань з боку позичальника виникла заборгованість, відповідно до якого у відповідача існує прострочена заборгованість у розмірі 70976,34 грн., яка складається з: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 55335,73 грн.; заборгованість по річним процентам (в т. ч. прострочена) -3,97 грн.; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) - 15640,61 грн.
З вказаного розрахунку заборгованості встановлено, що ОСОБА_1 періодично погашала заборгованість за наданим кредитом, в тому числі сплачувала щомісячні проценти, тобто визнала факт розміру щомісячних процентів.
Доказів на спростування розміру заборгованості відповідач до суду не надала.
Таким чином, оскільки відповідачем не спростовано розмір заборгованості, то у позивача є право вимагати повернення суми заборгованості за кредитом в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України достроково.
Отже, суд дійшов до висновку про те, що ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, а відтак у позивача виникло право достроково вимагати повернення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом в судовому порядку та стягнення з відповідача на його користь заборгованість за кредитом в загальному розмірі 70976,34 грн.
Розрахунок заборгованості за відсотками зроблений в межах строку кредитування, передбаченого умовами договору, а доводи апеляційної скарги щодо відсутності економічного обґрунтування такого розміру є безпідставними та суперечать погодженим сторонами умовам договору.
Обставин, які б вказували на помилковість розрахунку судом не встановлено.
Відповідачкою факту заборгованості та її розміру не спростовано, зустрічних контррозрахунків не надано, відтак, встановивши, що ТОВ «ФК «ЦФР» (первісний кредитор), правонаступником якого є позивач АТ «Таскомбанк» (новий кредитор), виконав умови договору, який був підписаний відповідачем ОСОБА_1 , суд першої інстанції, взявши до уваги наведені обставини, а також те, що відповідач порушила умови договору, не погашала щомісячні платежі по поверненню кредитних коштів, у визначений строк, допустила заборгованість щодо повернення кредиту, дійшов законного та обґрунтованого висновку про обґрунтованість позову та задовольнив його.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області 02 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя:

Судді: