Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.03.2026  	Справа №607/14272/25 Провадження №2/607/2120/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
без участі сторін,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів та

У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
09 липня 2025 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (далі – ТДВ «СК «Гардіан») звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів) у розмірі 21 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що 21 січня 2021 року між ними та ОСОБА_2 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) № ЕР-202469764 забезпеченого транспортного засобу (далі також – ТЗ) «Land Rover Freelander», д.н.з. НОМЕР_1 .
Так, 02 год. 10 хв. 04 квітня 2021 року на вул. Київська, 12, м. Тернопіль, трапилася дорожньо-транспортна пригода (далі – ДТП) за участі автомобіля «Land Rover Freelander», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та припаркованого автомобіля «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 , водія ОСОБА_1 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Згідно калькуляції № 44-D/87/6 від 14 квітня 2021 року матеріальний збиток, завданий автомобілю «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 , склав 29 257,57 грн. З урахуванням вимог статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Полісу
№ ЕР-202469764 на підставі страхового акту № G-10470-1, заяви про виплату страхового відшкодування, зібраних документів та акту про узгодження розміру страхового відшкодування від 27 квітня 2021 року сторони дійшли згоди, що загальний розмір страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 , склав 21 000 грн, який був виплачений відповідачу. Проте, вже після вказаних обставин та після проведення ОСОБА_1 зазначеної виплати страхового відшкодування постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року (справа № 607/6014/21) закрито адміністративне провадження щодо ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), у зв`язку з відсутністю складу інкримінованого адміністративного правопорушення. Таким чином, встановлено відсутність складу правопорушення у діях ОСОБА_2 у скоєнні вказаної ДТП, а тому правові підстави для виплати страхового відшкодування відповідачу відпали та підлягають поверненню, як безпідставно набуті кошти. 
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кантелюка Томаша-Теодора Юрійовича – надійшов відзив на позовну заяву, в якому висловлено прохання відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що матеріали справи не містять жодних доказів, що підтверджують виникнення помилки при нарахуванні відповідачу суми страхового відшкодування та дозволяють з`ясувати, що ця помилка є безпосередньо рахунковою помилкою або помилкою, пов`язаною із зловживанням та недобросовісною поведінкою набувача. Адвокат вказує, що між сторонами був укладений акт про узгодження розміру страхового відшкодування від 27 квітня 2021 року, відповідно до якого було виплачено ОСОБА_1 відшкодування, це не залежало від волі відповідача, та не є наслідком його недобросовісності або зловживань. Крім того, позивачем не доведено тієї обставини, що виплату здійснено недобровільно, внаслідок рахункової помилки так і тієї, що потерпілий діяв у недобросовісний спосіб, зловживаючи своїми правами, а відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. 
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 липня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.
Представник позивача ТДВ «СК «Гардіан» в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. 
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Кантелюк Т.-Т.Ю. – в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте подав заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача.
Відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
Відповідно до полісу № ЕР-202469764 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ТЗ «Land Rover Freelander», д.н.з. НОМЕР_1 , був застрахований у ТДВ «СК «Гардіан» з 12 січня 2021 року по 11 січня 2022 року із лімітом відповідальності за шкоду майну в розмірі 130 000 грн (а.с. 16).
ТЗ «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 (а.с. 17).
Згідно з відповіддю Національної поліції України, ідентифікатор картки дорожньо-транспортної пригоди в системі НПУ № 3021095501143456: 04 квітня 2021 року на
вул. Київська, 12, м. Тернопіль, сталася ДТП за участі двох ТЗ: автомобіля «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 , власник ОСОБА_1 та автомобіля «Land Rover Freelander», д.н.з.
НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 . Винуватцем ДТП визначено ОСОБА_2 та складено на нього протокол серія ААБ № 200346 (а.с. 33, 34).
У матеріалах справи наявна схема місця ДТП, яка сталася 04 квітня 2021 року на вул. Київська, 12, м. Тернопіль (а.с. 32).
04 квітня 2021 року був проведений огляд ТЗ «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 , місце огляду: СТО «Біол», де встановлено пошкодження цього автомобіля, про що свідчить акт огляду колісного транспортного засобу (дефектна відомість) (а.с. 22 – 26).
07 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву до ТДВ «СК «Гардіан», в якій повідомив про ДТП, яка сталася близько 01 год. 30 хв. 04 квітня 2021 року на вул. Київська, 12, м. Тернопіль, зокрема, здійснено наїзд на його припаркований автомобіль водієм ТЗ «Land Rover Freelander», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 14).
Відповідно до аварійного сертифікату № 44-D/87/6 від 15 квітня 2021 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, на підставі виконаних досліджень та рекомендацій, зроблено висновок, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП станом на 14 квітня 2021 року складає 29 257,57 грн (а.с. 27 – 31).
Як вказано у акті про узгодження розміру страхового відшкодування від 27 квітня 2021 року, укладеного між ТДВ «СК «Гардіан» та ОСОБА_1 , сторони дійшли згоди, що загальний розмір страхового відшкодування по ДТП від 04 квітня 2021 року становить
21 000 грн (а.с. 20).
29 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву до ТДВ «СК «Гардіан» про виплату страхового відшкодування (а.с. 15).
Згідно зі страховим актом № G-10470-1 від 13 травня 2021 року, складеного
ТДВ «СК «Гардіан», розмір страхового відшкодування ОСОБА_1 складає 21 000 грн (а.с. 19).
Платіжним дорученням № 13951 від 13 травня 2021 року ТДВ «СК «Гардіан» перерахувало ОСОБА_1 кошти в сумі 21 000 грн, призначення платежу: страхове відшкодування згідно страхового акту № G-10470-1 за пошкоджений ТЗ «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 , власник ОСОБА_1 (а.с. 21).
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року (справа № 607/6014/21) провадження по адміністративній справі щодо ОСОБА_2 за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого адміністративного правопорушення (а.с. 12, 13). Ця постанова набрала законної сили 01 жовтня 2021 року.
У постанові, з-поміж іншого, зазначено, що ТЗ марки «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 є чорного кольору, що не співпадає із кольором нашарування фарби на бампері «Land Rover Freelander», д.н.з. НОМЕР_1 , виявлену під час його огляду; покази свідка ОСОБА_3 не підтверджують вчинення цієї ДТП автомобілем марки «Land Rover Freelander», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 та є сірого, а не голубого кольору; в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують факт вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а тому провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності слід закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення згідно з пунктом 1 частини першої
статті 247 КУпАП. 
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).
Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша); законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина друга); судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні
(частина п`ята). 
Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
2.2. Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (condictio sine causa – повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави). Так, предметом позову є саме вимога про повернення безпідставно набутого майна на суму коштів страхового відшкодування. 
Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків статті 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Згідно з частинами першою – другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Спірні правовідносини у сфері страхування та здійснення відповідних виплат на момент ДТП були урегульовані главою 67 ЦК України, законами України «Про страхування»
від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР (далі – Закон № 85/96) та «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня
2004 року № 1961-IV (далі – Закон № 1961), які були чинними на момент виникнення таких правовідносин. 
Згідно зі статтею 1 Закону № 85/96 страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. 
Відповідно до вимог частини першої статті 16 Закону № 85/96 договір страхування – це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону № 1961 у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Судом встановлено, що виплата відповідачу ОСОБА_1 страхового відшкодування здійснена позивачем, що підтверджується платіжним дорученням № 13951 від 13 травня 2021 року. 
2.3. Главою 83 ЦК України унормовані питання, що виникають у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (пункт 27, постанови Великої Палати Верховного Суду
від 20 листопада 2018 року, справа № 922/3412/17).
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша); положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга); положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина третя).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2019 року, справа № 904/2444/18,
від 23 січня 2020 року, справа № 910/3395/19).
У постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 року (справа № 910/17567/19) вказано, що аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб із метою виникнення у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна,
статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Законодавець у цій нормі визначив випадки неповернення безпідставно набутого майна. Першочерговою умовою неповернення безпідставно набутого майна є власне добровільність проведення відповідної виплати, що здійснена фізичною або юридичною особою. Принцип неповернення безпідставно набутого майна поширюється на вичерпне коло такого майна:
(1) заробітна плата; (2) платежі, які за своєю юридичною природою прирівнюються до заробітної плати; (3) пенсія; (4) допомога; (5) стипендія; (6) відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; (7) аліменти; (8) інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування. Крім того, законодавець щодо цього вичерпного переліку встановив дві умови, за наявності яких навіть таке майно має бути повернуто, а саме якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату й у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Суд зауважує, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 відсутня, оскільки постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року (справа № 607/6014/21) провадження у адміністративній справі щодо ОСОБА_2 за статтею 124 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого адміністративного правопорушення.
Згідно з пунктом 32.1. статті 32 Закону № 1961 відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує: шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.
Крім того, як вбачається з постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року (справа № 607/6014/21) загалом недоведеною є причетність забезпеченого ТЗ «Land Rover Freelander», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 .
Тож в аспекті цієї справи суд зазначає, що позивачем добровільно перераховано кошти у сумі 21 000 грн з призначенням платежу: страхове відшкодування згідно страхового акта
№ G-10470-1 за пошкоджений ТЗ «Mercedes-Benz Vaneo», д.н.з. НОМЕР_2 . Судом не встановлено, що таке перерахування відбулося внаслідок рахункової помилки зі боку особи, яка проводила таку виплату, або що відповідач діяв недобросовісно. Утім, суд зазначає, що страхове відшкодування, виплачене у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, не належить до вичерпного переліку виплат, визначених пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України, які не підлягають поверненню. Тому відсутність рахункової помилки чи недобросовісності набувача саме по собі не виключає застосування положень статті 1212 ЦК України.
У цій справі судом також встановлено, що правова підстава для виплати страхового відшкодування відповідачу відпала у зв`язку з ухваленням постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року (справа № 607/6014/21), якою було закрито провадження щодо ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Відсутність складу адміністративного правопорушення свідчить про недоведеність факту спричинення ДТП забезпеченим транспортним засобом та відсутність установлених законом підстав для здійснення страхової виплати.
Тож на момент виплати страховик виходив із наявності страхового випадку, однак після набрання законної сили вказаною постановою суду встановлено відсутність належних правових підстав для такої виплати.
Суд критично оцінює доводи сторони відповідача стосовно того, що спірна виплата була здійснена позивачем добровільно, за відсутності розрахункової помилки, недобросовісності або зловживань з боку ОСОБА_1 , оскільки юридична природа цих правовідносин не обмежується лише встановленням цих обставин. 
У постанові від 25 вересня 2024 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 201/9127/21) вказала, що характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (пункти 76 – 79). 
Отже, вказаний інститут покликаний врегулювати випадки, коли особа набуває або зберігає у себе майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави або коли підстава для набуття такого майна згодом відпадає. У силу складності цивільно-правових відносин та неможливості передбачити всі життєві обставини й розвиток подій у кожній конкретній справі, законодавець передбачив універсальний механізм захисту прав учасників цивільного обороту, який дозволяє відновити порушену рівновагу між сторонами. Саме тому цей інститут застосовується навіть у випадках, коли особа діяла добросовісно та отримала майно внаслідок законних дій або рішень, якщо згодом з`ясувалося, що правова підстава для його набуття відсутня або відпала. Такий підхід спрямований на забезпечення справедливого балансу інтересів сторін цивільно-правових відносин та запобігання несанкціонованому збагаченню однієї сторони за рахунок іншої.
За таких умов суд констатує, що позивач обґрунтував свої позовні вимоги належними та допустимими доказами, водночас твердження відповідача щодо відсутності правових підстав для повернення перерахованих коштів страхового відшкодування не є підставовими. 
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
3.1. З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ТДВ «СК «Гардіан» та стягнення з відповідача коштів у розмірі 21 000 грн.
3.2. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Оскільки позов задоволено у повному обсязі, а позивачем сплачено судовий збір у сумі 3 028 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 241031 від 02 липня 2025 року (а.с. 4), судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТДВ «СК «Гардіан».
3.3. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2
ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»
від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі – Закон № 5076) договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону № 5076 передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності фізичних осіб; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних осіб у судах під час здійснення цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 5076 адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим – з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди – у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону № 5076).
За статтею 30 Закону № 5076: гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту (частина перша); порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги (частина друга); при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (частина третя).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року (справа № 751/3840/15-ц) вказано, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини витрати можуть бути компенсовані лише за умови, що вони були фактично понесені, є необхідними та розумними за обсягом (див., зокрема, пункт 79 справи «Ніколова проти Болгарії»/Nikolova v. Bulgaria
від 25 березня 1999 року (заява № 31195/96).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року (справа № 755/9215/15-ц) зазначила, що при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін; ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року; так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268). 
Для стягнення витрат на правничу допомогу ТДВ «СК «Гардіан» долучило договір про надання правової допомоги від 07 листопада 2023 року, укладений між ТДВ «СК «Гардіан» та адвокатом Каплею Аліною Степанівною, акт про надану правничу допомогу від 13 січня
2025 року до договору про надання правової допомоги № б/н від 07 листопада 2023 року, а також платіжну інструкцію № 228041 від 20 січня 2025 року (а.с. 8 – 11).
Суд вважає заявлену суму витрат на правничу допомогу обґрунтованою, співмірною зі складністю справи та обсягом наданої правничої допомоги. ТДВ «СК «Гардіан» надало суду належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 78, 141, 223, 244, 247, 258 – 268, 273 – 274,
352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Позов Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів – задовольнити.
2. Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» безпідставно набуте майно (грошові кошти) в розмірі 21 000 (двадцять одну тисячу) гривень, виплачених внаслідок страхового відшкодування за дорожньо-транспортну пригоду.
3. Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.
4. Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» судові витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.
5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
6. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
7. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
8. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст судового рішення виготовлено 27 березня 2026 року.
Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан», код ЄДРПОУ: 35417298, адреса місцезнаходження: вул. Саксаганського, 96, м. Київ.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя    	Т. І. Якімець