ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 р. 	Справа № 440/99/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Русанової В.Б. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Житлового кооператива "ГУРТОЖИТОК РЕШЕТИЛІВСЬКА 66" на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 22.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Р.І. Молодецький, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 22.01.26 по справі № 440/99/26
за позовом Житлового кооператива "ГУРТОЖИТОК РЕШЕТИЛІВСЬКА 66" 
до  Полтавської міської ради  треті особи  Управління майном комунальної власності міста , Полтавське обласне міжгосподарське виробниче об`єднання агропромисловому будівництву "ПОЛТАВОБЛАГРОБУД" , Житлово-комунальна контора Полтавського обласного міжгосподарського виробничого об`єднання по агропромисловому будівництву "ПОЛТАВОБЛАГРОБУД" 
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач Житловий кооператив "ГУРТОЖИТОК РЕШЕТИЛІВСЬКА 66" звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської міської ради, треті особи Управління майном комунальної власності міста, Полтавське обласне міжгосподарське виробниче об`єднання агропромисловому будівництву "Полтавоблагробуд", Житлово-комунальна контора Полтавського обласного міжгосподарського виробничого об`єднання по агропромисловому будівництву "Полтавоблагробуд", в якій просить суд:
- скасувати рішення Полтавської міської ради від 29.03.2016 "Про прийняття до комунальної власності міста Полтави гуртожитку по вул. Маршала Бірюзова, 66";
- зобов`язати Полтавську міську раду оформити право комунальної власності на гуртожиток за адресою місто Полтава, вул. Решетилівська 66 та оформити відповідне свідоцтво про право власності.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі № 440/99/26 за позовом Житлового кооперативу "ГУРТОЖИТОК РЕШЕТИЛІВСЬКА 66" до Полтавської міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.
Роз`яснено позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.
Роз`яснено позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду в порядку господарського судочинства.
Не погодившись з вказаною ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що позовні вимоги пред`явлено для вирішення соціального спору і направлений на захист порушеного права мешканців гуртожитку, зумовлений триваючим правопорушенням з боку органу місцевого самоврядування. Вказує, що позовні вимоги направлені на усунення правової невизначеності, породженої оскаржуваним рішенням, результатом чого стане захист і можливість наступної реалізації мешканцями гуртожитку прав та інтересів, передбачених ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків". Відповідачем у справі є орган місцевого самоврядування, який прийняв оскаржуване рішення при здісненні владних управлінських функцій, при цьому оскаржуване рішення не є цивільно-правовим правочином, не оформлює договірні відносини, а є індивідуальним адміністративним актом. Також вказує, що предметом спору у цій справі є перевірка законності рішення органу місцевого самоврядування, що за своєю правовою природою є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Полтавською міською радою зазначено, що за змістом позовних вимог у справі для звернення до суду є захист житлових прав, прав власності або іншого речового права. Вказує, що Житловий кооператив "ГУРТОЖИТОК РЕШЕТИЛІВСЬКА 66" не вступав з Полтавською міською радою в правовідносини при здійсненні останньою публічно-владних управлінських функцій.
Відповідно відзиву на апеляційну скаргу Управлінням майна комунальної власності міста зазначено, що викладені доводи в апеляційній скарзі, не спростовують висновків ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження, а є довільним трактуванням норм чинного законодавства. З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений спір не відповідає визначенню адміністративної справи у розумінні статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки зі змісту позовних вимог та фактичних обставин справи вбачається відсутність між сторонами публічно-правових правовідносин. Заявлені вимоги не спрямовані на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, а спір виник з правовідносин, у яких сторони перебувають у рівному правовому становищі та реалізують свої приватні права й обов`язки.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача – суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Завданням адміністративного судочинства, у силу норм частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначеннями, наведеними у пунктах 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір – спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач уважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їхньої реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення
Тож, під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Разом з тим приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Аналогічні висновки містять постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 у справі №820/3534/17, від 19.02.2020 у справі №1340/3580/18. 
Зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Полтавської міської ради від 29.03.2016 "Про прийняття до комунальної власності міста Полтави гуртожитку по вул. Маршала Бірюзова, 66". Окрім того, однією із позовних вимог є вимога зобов`язати Полтавську міську раду оформити право комунальної власності на гуртожиток.
Позивач не зазначає, як саме заявлені ним позовні вимоги, призведуть до захисту його прав в сфері публічних правових відносин, які порушені органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, рішенням, дією чи бездіяльностю цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, і не називає яке конкретне його право має поновитися таким способом захисту, але задоволення такої позовної вимоги фактично призведе до вирішення питання про наявність або відсутність цивільної правоздатності та господарської компетенції.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач Житловий кооператив "ГУРТОЖИТОК РЕШЕТИЛІВСЬКА 66" посилається, у тому числі й на ті обставини, що "власник гуртожитку - ПМВОАБ "Полтаваоблагробуд" передав вказаний гуртожиток до комунальної власності міста, а територіальна громада в особі Полтавської міської ради прийняла вказаний гуртожиток до комунальної власності міста. Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради та виконавчим комітетом Полтавської міської ради листом повідомлено, що у органу місцевого самоврядування відсутні правові підстави та можливість прийняття вищевказаного гуртожитку від ЖКК "Полтаваоблагробуд", оскільки вказаний гуртожиток перебуває у власності іншої юридичної особи - ПОМВОПАБ "Полтаваоблагробуд". Відповідно до вказаного листа, прийняти вказаний гуртожиток можливо лише від власника, ПОМВОПАБ "Полтаваоблагробуд". Таким чином, відповідач, приймаючи рішення, що оскаржується створив правову невизначеність, скасувавши рішення про прийняття гуртожитку до комунальної власності міста від власника та покладаючи обов`язок розпорядження гуртожитком на особу (ЖКК "Полтаваоблагробуд"), яка не має таких правомочностей. Згідно із Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", зокрема ст. 4 та 6, мешканці мають право на приватизацію займаних приміщень після переходу гуртожитку у комунальну власність. Прийняття рішення, що оскаржується позбавляє мешканців гуртожитку можливості реалізувати своє право та погіршує їх становище. Рішення, що оскаржується, фактично впливає на вже реалізовану волю приватного власника щодо передачі майна у комунальну власність.
Вказує, що органи місцевого самоврядування не наділені правом втручатися у перехід права власності та скасовувати документи, які є частиною процедури його оформлення. Оскаржуване рішення створює колізію: визначений суб`єкт передачі майна не є власником, що не оспорюється відповідачем; фактичний власник уже передав майно у 2012 році; відповідач визнає неможливість виконання рішення у зв`язку з відсутністю правових підстав. Рішенням, що оскаржується порушуються права та законні інтереси мешканців вказаного гуртожитку, які є членами ЖК "Гуртожиток Решетилівська 66", зокрема в частині реалізації права мешканців на приватизацію такого житла та унеможливлює здійснити приватизацію займаного ними приміщення".
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що змістом позовних вимог у цій справі та підставою для звернення до суду є захист житлових прав, прав власності або іншого речового права. Водночас позивач не вступав з Полтавською міською радою в правовідносини при здійсненні останньою публічно-владних управлінських функцій.
Колегія суддів зазначає, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Сокуренко і Стригун проти України (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20.07.2006 року зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (див. рішення у справі Занд проти Австрії (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, встановленим законом, національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.
Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Отже, заявлений позивачем спір за своїм предметом, змістом та характером спірних правовідносин є таким, що не пов`язаний із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій. За таких обставин розгляд цього спору в порядку адміністративного судочинства суперечив би принципу розгляду справи судом, встановленим законом.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про кооперацію" кооперативна організація - кооператив або кооперативне об`єднання; кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.
Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За приписами частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та має вирішуватися в порядку господарського судочинства.
Колегія суддів також враховує, що постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 13.03.2025, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2025, визнано незаконним та скасовано рішення двадцять другої сесії шостого скликання Полтавської ради від 18.05.2012 "Про прийняття до комунальної власності міста гуртожитку по вул. Маршала Бірюзова, 66". Водночас, ухвалою Вищого адміністративного суду від 12.04.2026 по справі №55414548/14-а, постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 13.03.2025 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2025 скасовано, а провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу його право на звернення до суду з позовом в порядку господарського судочинства.
Щодо доводів апелянта про те, що оскаржуване рішення прийняте органом місцевого самоврядування поза межами повноважень та скасовує правові наслідки попереднього рішення, яке вже породило відповідні права та обов`язки учасників справи, колегія суддів зазначає, що визначальним для встановлення юрисдикції є не суб`єктний склад спору, а характер правовідносин. У даному випадку правовідносини є суто майновими, а тому спір підлягає розгляду судом господарської юрисдикції. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позовні вимоги не спрямовані до власника чи розпорядника спірного гуртожитку, що свідчить про відсутність між сторонами приватноправового спору, а участь відповідача зумовлена його діяльністю як суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає такі доводи помилковими. Полтавська міська рада у цьому спорі виступає особою, яка здійснює повноваження з володіння та розпорядження майном, а не як суб`єкт публічно-владних відносин. При цьому спір пов`язаний із застосуванням Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", який забезпечує реалізацію конституційного права на житло та визначає порядок передачі гуртожитків у комунальну власність з метою подальшої приватизації житлових приміщень законними мешканцями.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір має приватноправовий характер, стосується майнових прав та інтересів сторін, а відтак підлягає розгляду господарським судом.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі згідно п.1 ч.1 ст.170 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Житлового кооператива "ГУРТОЖИТОК РЕШЕТИЛІВСЬКА 66" - залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 по справі № 440/99/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	В.Б. Русанова   Я.В. П`янова