ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 травня 2026 року м. Житомир справа № 240/2954/26
категорія 106020200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Семенюка М.М., 
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України щодо виплати ОСОБА_2 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбачену пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн гривень, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Під час воєнного стану особи, які уклали контракт на умовах, визначених цим Порядком, призначаються до військових частин відповідно до переліку, затвердженого Генеральним штабом Збройних Сил».
В обґрунтування позову зазначає, що відповідач неправильно розтлумачив положення Постанови №153, не врахував норми КК України, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах. Така сукупність порушень призвела до неправомірного обмеження прав Позивача на отримання передбаченої законом Винагороди та свідчить про прийняття рішення з істотним відступом від вимог законодавства, принципів законності, обґрунтованості та справедливості.
Ухвалою від 02.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що відсутність інформації у Витязі з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості", строком дійсності з 30.10.2025 по 30.10.2027, про притягнення позивача до кримінальної відповідальності не спростовує факту що вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2024 року у справі № 949/1978/24 (провадження № 1-кп/949/317/24), позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України, тобто притягнення його до кримінальної відповідальності. Таким чином, оскільки позивач притягався до кримінальної відповідальності (позивачу було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та визнано винним), то він не має права на виплату йому грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 за №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Позивач подав відповідь на відзив, в якій просив позов задовольнити в повному обсязі та зазначає, що відповідно до вироку Дубровицького районного суду Рівненської області від 23.10.2024 року Позивач притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України з накладенням штрафу у розмірі 17 тис. грн. (справа № 949/1978/24, номер кримінального провадження в ЄРДР: 12024186110000125). 30 грудня 2025 року Позивач звернувся до Відповідача з рапортом про отримання одноразової грошової винагороди в розмірі одного мільйону гривень, передбаченої Постановою №153. Звертаю увагу, що на момент звернення з рапортом судимість Позивача була погашена, правові наслідки судимості припинені, і особа юридично вважалася такою, що не мала судимості.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та начальником НОМЕР_2 прикордонного загону ДПС України 21.02.2023 укладено контракт (а.с. 12 зворот - 14).
Суд звертає увагу, що зазначаючи в позові, що строк безпосередньої участі в бойових діях позивача складає 369 днів, однак доказів участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України , захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, суду не надано.
Позивач, через свого представника, звернувся до відповідача з заявою щодо призначення та виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень на підставі абзацу 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153, за результатами розгляду якої листом від 19.01.2026 (а.с. 14 зворот-15) відповідачем було відмовлено.
Не погоджуючись з підставами відмови, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ), норми якого суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
За змістом ч.1, ч.3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою ст.2 Закону №2232-XII визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.14 ст.2 Закону №2232-XII).
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів, як це передбачено ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII)).
За правилами ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 4 ст. 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
11.02.2025 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану", пунктом 2 якої затверджений Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану та форму контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу (далі Постанова №153).
Пунктом 3 Постанови №153, чинної станом на час виникнення спірних відносин установлено, що учасникам експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу.
Відповідно до пункту 4 Постанови №153 особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Отже, із аналізу норм Постанови №153, тобто станом на час проходження позивачем військової служби, слідує, що особам рядового, сержантського і старшинського складу, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу, зокрема, до Збройних Сил, проходять військову службу під час воєнного стану та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. грн.
У свою чергу, військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою №153, у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни винагорода виплачується в повному обсязі.
Таким чином, одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 000000 грн. виплачується військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу, які були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану у віці до 25 років, проходять службу, брали безпосередню участь у бойових діях не менше шести місяців.
У разі поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, винагорода виплачується в повному обсязі у разі, якщо військовослужбовець брав безпосередню участь у бойових діях строком менше шести місяців.
Варто зауважити, що така винагорода виплачується військовослужбовцям за умови, якщо вони не були притягнуті до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення.
Як встановлено судом, та не заперечується учасниками справи, вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 23.10.2024 у справі № 949/1978/24 ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. (сімнадцять тисяч гривень).
Відтак, у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності позивача, відповідачем відмовлено у встановленні та нарахуванні винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 153 від 11.02.2025.
Спірним у цій справі постає питання чи вважається ОСОБА_1 таким, що притягувався до кримінальної відповідальності, враховуючи, що правові наслідки судимості припинені.
Оцінюючи доводи представника позивача про те, що станом на момент звернення із рапортом судимість позивача була погашена, суд виходить із такого.
Дійсно, згідно статті 89 КК України після закінчення встановлених законом строків особа вважається такою, що не має судимості, а правові наслідки судимості припиняються. Водночас спірні правовідносини у цій справі регулюються спеціальними положеннями підзаконного нормативно-правового акта, який пов`язує право на отримання одноразової грошової винагороди не зі станом судимості, а з фактом притягнення особи до кримінальної відповідальності. Отже, припинення судимості не впливає на застосування передбачених Постановою №153 обмежень щодо виплати такої винагороди.
Системний аналіз абзацу 5 пункту 4 Постанови №153 у чинній редакції дає підстави для висновку, що Урядом як юридично значущий факт визначено саме "притягнення до кримінальної відповідальності". Вказане формулювання застосовано у минулому часі ("притягувалися") та не містить будь-яких застережень щодо стану судимості на певний момент, її погашення чи зняття. Відтак, для застосування цієї норми вирішальним є сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності у минулому, незалежно від подальших кримінально-правових наслідків.
Суд враховує, що у первісній редакції Постанови №153 підставою для невиплати винагороди була сукупність випадків притягнення до кримінальної відповідальності (два і більше разів), однак після внесення змін Постановою №942 відповідну норму викладено у новій редакції, якою виключено вимогу повторності та передбачено, що достатнім є сам факт такого притягнення. Наведене свідчить про посилення встановлених умов, за яких особа втрачає право на отримання відповідної виплати.
Питання про наявність чи відсутність права на спірну виплату підлягає вирішенню з урахуванням законодавства, чинного на момент реалізації такого права та прийняття відповідного рішення уповноваженим органом. На момент розгляду рапорту позивача діяла редакція Постанови №153 зі змінами, внесеними Постановою №942.
Аргументи представника позивача щодо протиправної бездіяльності відповідача, яка полягала у невжитті заходів щодо самостійного оформлення виплати, не впливають на правильність вирішення цього спору по суті, оскільки навіть за умови належного виконання відповідачем відповідних процедурних дій встановлений факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності виключає можливість призначення такої винагороди.
Щодо доводів про порушення принципів рівності та недопустимості звуження прав, суд зазначає, що встановлення законодавцем однакових для всіх військовослужбовців умов і обмежень щодо отримання певного виду грошового забезпечення не є дискримінаційним, а є реалізацією його дискреційних повноважень у відповідній сфері правового регулювання.
Отже, з урахуванням установлених обставин справи, положень чинного законодавства України та оцінки доводів сторін, суд дійшов висновку, що сам факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності є самостійною та достатньою підставою для відмови у виплаті йому винагороди, передбаченої Постановою №153.
Окрім цього, суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази (довідка про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, які б підтверджували факт, що позивач брав безпосередню участь у бойових діях не менше 6 місяців.
Так само, інших доказів, що позивач приймав участь у бойових діях за сукупністю не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою ним не надано, а матеріали справи не містять.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягали задоволенню.
Оскільки, Кабінет Міністрів України конкретизував суб`єктів, на яких розповсюджуються указані приписи, а саме тих, які були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, тому у суду відсутні підстави для розширеного тлумачення вказаних приписів Постанови № 153, оскільки Кабінет Міністрів України безпосередньо визначив всі умови за яких надається винагорода у розмірі 1000000 гривень.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).
На момент виникнення спірних правовідносин, суд вважає, що відповідач, який зобов`язаний діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не мав законодавчих підстав для виплати позивачу спірної винагороди.
Також, відповідач позбавлений можливості на власний розсуд застосовувати Постанову № 153, у межах спірних правовідносин, шляхом її розповсюдження на осіб, які не підпадають під уже визначені умови.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Тому суд дійшов висновку про те, що відповідачем у спірних правовідносинах не було прийнято (вчинено) протиправних рішень, дій чи бездіяльності, як наслідок позов не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 КАС України, суд
вирішив:
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_4 ) про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк