ОКРЕМА ДУМКА

26 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 990/398/25
адміністративне провадження № П/990/398/25
1. Рішенням Верховного Суду від 10 червня 2026 року у справі № 990/398/25, ухваленим колегією суддів Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді у складі: головуючої судді Коваленко Н.В., суддів: Рибачука А.І., Стародуба О.П., Стеценка С.Г., Кравчука В.М., задоволений позов ОСОБА_1 (далі - також ОСОБА_1 , позивачка) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - також ВККС України, Комісія, відповідач) про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
2. Відповідно до резолютивної частини зазначеної постанови Суд: визнав протиправним та скасував рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 липня 2025 року № 193/ас-25, яким ОСОБА_1 визнано такою, що не підтвердила здатність здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді (далі - також спірне, оскаржене рішення); зобов`язав Вищу кваліфікаційну комісію суддів України у пленарному складі повторно розглянути питання щодо підтвердження / непідтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя у апеляційному господарському суді в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами).
3. Задовольняючи позов, Верховний Суд виходив з того, що спірне рішення не відповідає закріпленим у законі вимогам щодо його вмотивованості, не містить належних мотивів на обґрунтування наведених у ньому висновків, а також на враховує усіх обставин, які мали значення для його ухвалення.
4. З такою постановою та наведеними у ній висновками по суті спору я частково не погоджуюсь, у зв`язку з чим та в порядку частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаю окрему думку.
5. Згідно з установленими у справі обставинами, рішенням Комісії від 04 березня 2024 року № 48/ас-24 ОСОБА_1 допущена до участі у конкурсі на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах, зокрема, в апеляційних господарських судах (далі - також конкурс).
6. Після проведення першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних господарських судів у межах конкурсу отримана позивачкою загальна оцінка за критерієм професійної компетентності склала 347,7 балів. ОСОБА_1 була визнана такою, що успішно склала кваліфікаційний іспит, й рішенням Комісії від 19 березня 2025 року № 56/зп-25 допущена до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» у межах конкурсу. Цим же рішенням вирішено проводити цей етап кваліфікаційного оцінювання Комісією у складі Другої палати.
7. За результатами дослідження досьє, письмових пояснень та проведеною співбесіди з кандидаткою, ВККС України у рішенні від 12 червня 2025 року № 92/ас-25, ухваленому у складі Другої палати, визнала, що ОСОБА_1 підтвердила здатність здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді за критеріями професійної та особистої компетентності, а також відповідає критерію соціальної компетентності.
8. Встановлюючи відповідність ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності, Комісія врахувала, зокрема, інформацію, наявну у затвердженому 04 червня 2025 року висновку Громадської ради доброчесності (далі - також ГРД) про невідповідність кандидатки на посаду судді наведеним критеріям (далі - також висновок ГРД), а також викладені у такому висновку факти порушення нею правил та/або норм.
9. Три із зазначених у висновку ГРД фактів порушення ОСОБА_1 правил та/або норм Комісія визнала такими, що вони як кожен окремо, так і в сукупності не є достатніми для встановлення невідповідності кандидатки критеріям доброчесності та професійної етики, однак вказують на наявність підстав для зниження балів за показниками цих критеріїв «чесність» і «Дотримання етичних норм і бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті» на 15 балів за кожен такий факт.
10. У рішенні від 12 червня 2025 року № 92/ас-25 ВККС України, враховуючи набраний ОСОБА_1 сумарний бал за критерієм доброчесності та професійної етики (255 балів із 300 можливих, що є вищим за 75% (225 балів)), констатувала, що ОСОБА_1 відповідає критеріям професійної етики та доброчесності.
11. Водночас, враховуючи вимоги підпункту 58.17 пункту 58 параграфа 7 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23 зі змінами; далі - також Регламент ВККС України), а також положення частини другої статті 88 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», Комісія вирішила: питання про підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді внести на розгляд ВККС України у пленарному складі.
12. Вважаю, що наведені у спірному рішенні Комісії та висновку ГРД факти порушення кандидаткою правил та/або норм, а саме: невиконання обов`язку декларування відомостей про належний їй на іншому праві користування об`єкт нерухомого майна (квартиру) відповідно до статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» та обов`язку декларування родинних зв`язків у порядку, встановленому статтею 61 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і Правилами декларування відомостей у декларації родинних зв`язків кандидата на посаду судді, утворювали достатні підстави для констатації ВККС України того, що ОСОБА_1 не спростувала обґрунтований сумнів щодо її відповідності критеріям професійної етики та доброчесності у зв`язку з такими обставинами.
13. Зокрема, у охопленому предметом спору рішенні Комісія навела мотиви про те, що використання кандидаткою належної її свекру на праві приватної власності квартири для реєстрації адвокатського бюро свідчить про наявність у неї права користування таким об`єктом нерухомого майна, принаймні з метою створення юридичної особи, що, за позицією відповідача, утворювало достатню фактичну підставу для виникнення у ОСОБА_1 обов`язку зазначення відомостей про цей об`єкт у деклараціях за 2022- 2024 роки відповідно до вимог статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», який кандидатка не виконала.
14. Під час розгляду цієї справи Верховний Суд, надавши самостійну оцінку вказаним обставинам і вийшовши таким чином за межі судового контролю стосовно спірного рішення, в ухваленому по суті спору рішенні зазначив, що такі обставини не доводять фактів передання квартири її власником у користування безпосередньо ОСОБА_1 на праві оренди або іншому праві користування і не підтверджують наявності у останньої будь - яких речових чи інших прав на цей об`єкт або фактичного користування зазначеною квартирою саме кандидаткою.
15. Суд підкреслив і те, що фізичні та юридичні особи є самостійними і незалежними суб`єктами у правовідносинах щодо реалізації речових прав на ті чи інші об`єкти нерухомого майна. У зв`язку з цим Суд виснував, що сам лише факт використання адреси об`єкта нерухомого майна для здійснення державної реєстрації юридичної особи самостійно і автоматично не підтверджує того, що цим майном користується й її засновник - фізична особа.
16. Тому Верховний Суд погодився з доводами ОСОБА_1 про те, що зазначення адреси належної свекру кандидатки на праві приватної власності квартири як місцезнаходження заснованого нею адвокатського бюро не свідчить про користування такою квартирою безпосередньо самою позивачкою.
17. Такі мотиви ухваленого у цій справі рішення Верховного Суду, на мою думку, є помилковими.
18. З цього приводу звертаю увагу на норми пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», згідно з якими у декларації зазначаються відомості про об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право.
19. Роз`яснень щодо декларування об`єкта нерухомого майна у ситуації, яка склалась у спірних правовідносинах, база знань Національного агентства з питань запобігання корупції (https://wiki.nazk.gov.ua/) не містить.
20. Однак, вважаю, що норми пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» вимагають зазначати у декларації відомості про всі без виключення об`єкти нерухомості, які належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї або перебувають у користуванні вказаних суб`єктів не лише на підставі відповідного речового права (незалежно від обставин стосовно форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право, та факту його державної реєстрації), а й на іншому праві користування. Наявність у декларанта відповідного права на користування об`єктом нерухомості утворює самостійну та визначену законом підставу для відображення відомостей про такий об`єкт у декларації, поданій в порядку Закону України «Про запобігання корупції».
21. Досліджені Судом матеріали справи, зокрема, досьє кандидатки та зміст спірного рішення вказують на те, що свекор позивачки не належить до членів її сім`ї ОСОБА_1 у розмінні Закону України «Про запобігання корупції».
22. Проте, за приписами частини першої статті 93 Цивільного кодексу України, місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
23. З наведеного констатується, що використане засновником юридичної особи під час її державної реєстрації нерухоме майно з метою зазначення відомостей про таку особу в Єдиному державному реєстрі вказує на фактичне місце розташування як безпосередньо самої юридичної особи, так і її адміністрації (органів управління, керівництва, персоналу, засобів виробництва тощо), тобто передбачає фізичне використання такого об`єкта нерухомості новоствореною юридичною особою.
24. Це дає підстави для висновку про те, що належний власник чи користувач об`єкта нерухомого майна (уповноважені ними особи) повинні бути обізнані з наміром засновника юридичної особи використати такий об`єкт як місцезнаходження юридичної особи, тобто для фізичного і фактичного розміщення у ньому відповідних засобів та ресурсів, необхідних для провадження її статутної діяльності, для чого надати засновнику юридичної особи відповідний дозвіл та право на користування зазначеним об`єктом для таких цілей.
25. З вказаних підстав вважаю правильними доводи Комісії стосовно виникнення у позивачки обов`язку декларування в порядку Закону України «Про запобігання корупції» відомостей про використаний нею для державної реєстрації юридичної особи об`єкт нерухомості (квартиру) та з наведеним у спірному рішенні висновком про невиконання такого обов`язку.
26. Варте уваги й те, що відомості про такий об`єкт нерухомого майна не були зазначені у жодній з поданих позивачкою декларацій, а її аргументи стосовно відсутності обов`язку декларування відомостей про таке майно, зокрема, у зв`язку з тим, що ані вона, ані створена нею юридична особа цим майном фактично не користувались, ґрунтуються на суб`єктивному і помилковому розумінні норм пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» й не звільняли ОСОБА_1 від виконання покладеного на неї обов`язку. 
27. Під час співбесіди позивачка не зазначила об`єктивних та підтверджених доказом обставин, які б з незалежних від неї поважних причин унеможливили або значно ускладнили можливість виконання такого обов`язку, що обґрунтовано породжує в очах стороннього спостерігача та звичайної розсудливої людини сумнів у чесності кандидатки та наявності у неї наміру достовірного та повного декларування відомостей про всі наявні у неї об`єкти нерухомості, її сумлінності та відповідальному ставленні до виконання вимог законодавства у сфері запобігання корупції.
28. Тому обґрунтованими є висновки Комісії про порушення позивачкою обов`язку декларування об`єкта нерухомості й про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності у зв`язку з викладеними вище обставинами з огляду на її суттєву невідповідність такому показнику цих критеріїв як «чесність».
29. Надані позивачкою пояснення стосовно вказаних обставин були враховані Комісією під час проведення співбесіди з ОСОБА_1 та є відображеними у тексті спірного рішення з наведенням відповідних мотивів стосовно їх оцінки ВККС України.
30. Зазначені позивачкою під час розгляду цієї справи доводи такі висновки відповідача не спростовували, а тому їх належало відхилити як необґрунтовані й такі, що не підтверджують наведених у позові підстав стосовно невмотивованості оскарженого рішення Комісії.
31. Іншими обставинами, що, за висновком ГРД, який підтримала ВККС України, зумовили виникнення обґрунтованого сумніву у відповідності позивачки показнику «чесність» критеріїв доброчесності та професійної етики й мали наслідком зниження її оцінки за такими критеріями, слугували обставини про те, що ОСОБА_1 у декларації родинних зв`язків кандидата на посаду судді за 2019- 2023 роки, яку вона подавала разом з іншими документами для участі в конкурсі, не зазначила відомостей про свого чоловіка ОСОБА_2 , який згідно з його деклараціями, розміщеними в Єдиному державному реєстрі декларацій, обіймав посаду прокурора.
32. Верховний Суд, дослідивши наявні у справі докази, з`ясував, що у поданій позивачкою для участі у конкурсі декларації родинних зв`язків кандидата на посаду судді за 2019- 2023 роки дійсно відсутні вищевказані відомості. Тобто порушення позивачкою вимог статті 61 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Правил заповнення та подання декларації родинних зв`язків кандидата на посаду судді, затверджених рішенням Комісії від 31 жовтня 2016 року № 137/зп-16 (зі змінами) дійсно мало місце і це підтверджено наявними у матеріалах справи доказами.
33. Поряд із цим Суд стосовно таких обставин зауважив, що спірне рішення ВККС України містить лише цитування відповідних норм зазначених Правил та положень Єдиних показників й узагальнений висновок про наявність підстав для зменшення оцінки за критеріями доброчесності та професійної етики за показником «чесність» на 15 балів без наведення мотивів стосовно врахування наданих ОСОБА_1 пояснень, а також поведінки кандидатки, яка у наступній декларації родинних зв`язків кандидата на посаду судді за 2024 рік зазначила відповідні відомості про родинні зв`язку з своїм чоловіком, який у звітні періоди обіймав посаду прокурора.
34. З огляду на наведене, Верховний Суд погодився з доводами позивачки про невмотивованість оспореного рішення Комісії у вказаній частині та констатував наявність передбачених законом підстав для його оскарження й скасування як незаконного через невідповідність такого рішення критеріями, наведеними у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
35. Однак такі висновки Верховного Суду не ґрунтуються на правильному застосуванні норм права та не узгоджуються з фактичними обставинами цієї справи, оскільки наведені позивачкою аргументи у цій частині підстав позову не вказують на існування незалежних від ОСОБА_1 об`єктивних і непереборних обставин, які унеможливили або суттєво вплинули на можливість виконати наявний у ОСОБА_1 та передбачений статтею 61 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язок як кандидатки на посаду судді подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України декларацію родинних зв`язків за формою, що визначається Комісією.
36. Установлені у справі обставини та наявні докази не підтверджують того, що позивачка як учасниця конкурсу вчинила усі можливі і залежні від неї дії для належного подання та перевірки декларації родинних зв`язків, своєчасного виявлення і усунення її недоліків, зокрема, шляхом звернення до Комісії щодо причин невідображення передбачених законом відомостей та вжиття заходів для їх виправлення.
37. Беручи участь у конкурсі на зайняття вакантної посади судді й будучи ознайомленою з усіма умовами його проведення та вимогами законодавства щодо наявних у неї у зв`язку з набуттям статусу кандидатки обов`язків, позивачка не могла не усвідомлювати наслідків невиконання або неналежного виконання таких обов`язків, проте, в обсязі наданих нею пояснень та встановлених під час проведення щодо неї кваліфікаційного оцінювання обставин, проявила несумлінне і недбале ставлення до виконання вимог законодавства, пов`язаних з участю в конкурсі, на що слушно звертає увагу й відповідач у відзиві на позовну заяву.
38. Такі обставини дають підстави для визнання обґрунтованими аргументів відповідача про доведеність порушення ОСОБА_1 Правил декларування відомостей у декларації родинних зв`язків кандидата на посаду судді, що також підтверджує викладений у спірному рішенні висновок про наявність обґрунтованого сумніву щодо її відповідності критеріям доброчесності та професійної етики за показником «чесність» у зв`язку з викладеними вище обставинами.
39. У справі, що розглядається, Суд, установивши та підтвердивши порушення позивачкою закріпленого за нею обов`язку декларування родинних зв`язків, фактично надав оцінку таким обставинам замість ВККС України, навівши з цього приводу власні мотиви, яких у спірному рішенні Комісії не було.
40. Підсумовуючи вищенаведене, наголошую, що з`ясовані у справі обставини та наявні у її матеріалах докази дозволяють констатувати доведеність щонайменше двох фактів, яким Комісія надала належну оцінку й відобразила відповідні мотиви та висновки в ухваленому нею рішенні за результатами кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 , а саме: невиконання обов`язку декларування відомостей про об`єкт нерухомого майна, який перебував у неї на іншому праві користування та використаний під час державної реєстрації відомостей про місцезнаходження заснованої нею юридичної особи - адвокатського бюро; порушення Правил заповнення та подання декларації родинних зв`язків кандидата на посаду судді й неналежне виконання такого обов`язку позивачкою, несумлінне і недбале ставлення до нього.
41. Норми частин першої, другої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пунктів 122 - 124, 128 Регламенту ВККС України та пункт 6.41 Положення наділяють Комісію повноваженням на прийняття за результатами кваліфікаційного оцінювання рішення про непідтвердження здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя у відповідному суді, у разі, якщо стосовно такого кандидата складений висновок ГРД про його невідповідність критеріям професійної етики та доброчесності, й такий кандидат не спростував обґрунтований сумнів щодо його відповідності вказаним критеріям, а рішення Комісії про підтвердження здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді не підтримане двома третинами голосів призначених членів Комісії, але не менше ніж дев`ятьма голосами.
42. Наведені в оскарженому рішенні ВККС України мотиви та висновки доводять, що ОСОБА_1 не спростувала обґрунтований сумнів щодо її відповідності критеріям професійної етики та доброчесності у зв`язку з викладеними у висновку ГРД та спірному рішенні обставинами, яким відповідач надавав належну оцінку з відображенням відповідних мотивів та висновків з указаного питання.
43. З`ясовані та підтверджені дослідженими у судових засіданнях доказами обставини справи вказують на те, що відповідно до статей 79, 83- 86, 88, 93, 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Регламенту ВККС України та Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення доповідач, після проведення співбесіди, поставив на голосування пропозицію про «визнання ОСОБА_1 такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді». За визнання кандидатки такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя, проголосувало сім членів Комісії, а проти такої пропозиції - чотири члени Комісії.
44. Отже, наявні у справі докази підтверджують, що ухвалене у пленарному складі Комісії рішення про визнання позивачки, щодо якої наявний негативний висновок ГРД, такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді, не набрало необхідної та передбаченої законом кількості голосів членів Комісії, що є прямо визначеною і нормативно закріпленою підставою для прийняття ВККС України саме такого рішення, яке нею було ухвалене у спірних в цій справі правовідносинах.
45. Наведене засвідчує, що відповідач, ухвалюючи спірне рішення, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, й прав позивачки не порушив.
46. Наявні у справі докази підтверджують, що ухвалене відповідачем рішення прийняте належним складом, за формою та змістом відповідає вимогам законодавства, зокрема, щодо його вмотивованості, оскільки містить мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, а також мотиви прийняття доводів, викладених у висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність кандидата на посаду судді критеріям професійної етики та доброчесності.
47. Окрему увагу звертаю на питання меж судового контролю за реалізованими ВККС України у спірних правовідносинах повноваженнями, яке вже досліджувалось Великою Палатою Верховного Суду під час апеляційного перегляду справи № 9901/110/19 у постанові від 18 квітня 2024 року, у якій відзначено, що суд здійснює контроль за дотриманням Комісії вимог закону при проведенні кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) в разі оскарження рішення (дії чи бездіяльності) Комісії.
48. У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду виокремлено, що судовий контроль за такими повноваженнями Комісії надати оцінку судді на предмет його відповідності встановленим законом критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності згідно з положеннями частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України покликаний забезпечити, щоб ці повноваження були використані відповідно до мети, з якою вони були надані, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом (запобігаючи всім формам дискримінації), пропорційно (зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване прийняте Комісією рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання). Іншими словами, суд повинен забезпечити, щоб реалізація ВККС України зазначених повноважень при проведенні кваліфікаційного оцінювання не була свавільною.
49. Тут же підкреслено, що оскільки доброчесність є морально-етичною, а не правовою категорією, обставини, які свідчать про недоброчесність, оцінюються насамперед з морально-етичного погляду. Навіть зовні правомірні і законні дії кандидата можуть оцінюватися як такі, що не узгоджуються з поняттям доброчесності.
50. Зазначено, що повноваження членів Комісії оцінювати певні факти як такі, що узгоджуються чи ні з поняттям доброчесності, є виключними. Ніхто інший, окрім Комісії, не має повноважень оцінювати доброчесність судді (кандидата на посаду судді).
51. З викладених у вищевказаній постанові висновків Великої Палати Верховного Суду резюмується, що члени Комісії, оцінюючи певні обставини під час здійснення кваліфікаційного оцінювання, визначаються щодо їх відповідності суспільним уявленням про доброчесність на власний розсуд. Інших засад щодо оцінки життєвих обставин позивачки на відповідність критерію доброчесної поведінки, відмінних від власного розсуду членів Комісії як визначеного Законом України «Про судоустрій і статус суддів» органу, який проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді, чинним законодавством не встановлено.
52. Ураховуючи викладений вище висновок про виключну компетенцію Комісії щодо оцінювання суддів (кандидатів на посаду судді) в межах відповідної процедури суддівської кар`єри, переоцінка судом зазначених фактів знаходиться поза межами судового контролю правомірності рішення ВККС України.
53. Такий висновок щодо застосування норм права узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі № 9901/110/19.
54. Зазначена правозастосовча практика та правова регламентація спірних правовідносин дозволяють дійти висновку, що Суд не має повноважень на переоцінку наведених у рішенні Комісії обставин (фактів, відомостей), однак може і повинен у межах наявних у нього повноважень та визначених процесуальним законом критеріїв правомірності адміністративних актів перевірити виконання ВККС України вимог належного мотивування своїх висновків, їх обґрунтованість, відповідність закону і фактичним обставинам, з`ясованим у процедурі кваліфікаційного оцінювання та зібраним у матеріалах досьє кандидатки на посаду судді.
55. Зміст постанови Верховного Суду, стосовно якої викладається окрема думка, та наявні у справі матеріали засвідчують, що за результатом розгляду цієї справи у межах визначених законом повноважень не встановлено вагомих та переконливих обставин, які б підвереджували обґрунтованість зазначених у позові підстав та дозволяли констатувати, що оскаржене рішення у цьому конкретному випадку не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, або обґрунтування прийняття чи відхилення доводів, викладених у висновку ГРД про невідповідність кандидатки критеріям професійної етики та доброчесності.
56. У підсумку вважаю, що підстави для визнання такого рішення ВККС України протиправним та для його скасування у цьому конкретному випадку відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 та заявлених нею основних і похідних вимог належало відмовити, оскільки ухвалене відповідачем рішення відповідає закону і прав позивачки не порушує.

Суддя Наталія КОВАЛЕНКО