справа № 761/22593/25 головуючий у суді І інстанції Кондратенко О.О.
провадження № 22-ц/824/7972/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
30 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кондратенко О.О., у м. Києві, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № 0672806852 від 11 грудня 2019 року у розмірі 86 925,09 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 грудня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 було укладено Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0672806852 від 11 грудня 2019 року, шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, який підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов договору позики, ТОВ «Інфінанс» надало відповідачці позику у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом у розмірі 20 000,00 грн., строком на 30 днів, зі сплатою середнього розміру процентів за користування позикою, акційний 1,75 % за кожен день користування позикою. Пропозиція (Оферта) на отримання 7 (сьомого) траншу згідно Заявки-анкети від 26 лютого 2020 року № 2628585009 в рамках Договору позики підписано Позичальником (акцептовано) 26 лютого 2020 року, електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису 1g8n81), який було надіслано за допомогою СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений Позичальником в особистому кабінеті на сайті ТОВ «Інфінанс». Позивач, взяті на себе зобов`язання виконав в повному обсязі та надав позичальнику кредит, відповідно до умов укладеного договору позики. Однак, відповідач, взяті на себе зобов`язання в частині повернення грошових коштів не виконує, в строки, визначені договором позики, грошові кошти не повертає. 14 лютого 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право вимоги за договором позики № 0672806852 від 11 грудня 2019 року. 10 січня 2023 року між ТОВ «Коллект Центр» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Коллект Центр» отримало право вимоги за договором позики № 0672806852 від 11 грудня 2019 року. Позивачем зазначено, що на день формування позовної заяви відповідач має заборгованість за Договором позики у розмірі 119 819,24 грн., з яких: 6 595,31 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту), 113 223, 93 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги. З урахуванням принципу розумності, співмірності та пропорційності позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики у розмірі 86 925, 09 грн., з яких: 6 595, 31 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту), 80 329, 78 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року  позов ТОВ «Коллект Центр»задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 86 925,09 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 5 376,00 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що вона не заперечує, що отримала від первісного кредитора 9 050,00 грн. строком на 30 календарних днів, із встановленням фіксованої процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1,225 % на день. Загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становила 3 326,00 грн. Тобто, відповідач повинна була повернути ТОВ «Інфінанс» 9 050,00 грн. + 3 326,00 грн. = 12 486,66 грн., але згідно наданих самим позивачем доказів, повернула лише 7 000, 00 грн. Також вказує, що відповідно до п.2.3 Договору факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року ТОВ «Інфінанс» відступало до ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в Реєстрах Боржників, а отже, ні ТОВ «Вердикт Капітал», ні позивач, в принципі, не мали права нараховувати будь-які відсотки за користування кредитними коштами.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Коллект Центр» вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 11 грудня 2019 року між відповідачем та ТОВ «Інфінанс»було укладено договір позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0672806852 та отримання кредиту згідно заявки - анкети на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного Договору позики № 2628585009 від 26 лютого 2020 року, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000,00 грн. строком на 36 місяців, зі сплатою 1,75% за день користування кредитом.
ОСОБА_1 не заперечує факту підписання зазначеного кредитного договору та отримання грошових коштів.
14 липня 2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 14-07/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінанс» відступає ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до відповідача за вказаним договором позики.
10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023, в тому числі за договором позики № 2628585009 від 26 лютого 2020 року.
Згідно наданого розрахунку, заборгованість за вказаним договором позики станом на 20 травня 2025 року становить 119 819, 24 грн., яка складається з: 6 595,31 грн. - заборгованість за кредитом; 113 233, 93 грн. - заборгованість за відсотками. Нарахування відсотків має місце за період часу з 11 грудня 2019 року (день видачі позики) по 14 липня 2021 року (підписання договору факторингу №14-07/21) у розмірі 53 787,70 грн. та з 14 липня 2021 року по 11 грудня 2022 року (дата закінчення строку дії договору надання позики від 11 грудня 2019 року) у розмірі 59 440,23 грн.
Позивач, з урахуванням принципу розумності, співмірності і пропорційності, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 86 925,09 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 6 595, 31 грн; заборгованість за відсотками - 80 329,78 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк, кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням у розмірі 86 925, 09 грн., відповідач не надала суду доказів, які б свідчили про недійсність (нікчемність) вищезазначених умов кредитного договору, відповідно у суду відсутні підстави не брати їх до уваги при вирішенні спору в частині стягнення процентів та здійснювати довільне тлумачення умов договору, зокрема, в частині стягнення плати за користування кредитними коштами.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як це передбачено ст. 526 ЦК України.
Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 1048 ЦК України проценти сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Колегія суддів також звертає увагу на аналогічне правове регулювання можливості стягнення процентів поза межами встановленого договором строку повернення вкладу в спорах, в яких банки, на порушення умов договору банківського вкладу, не повертають вкладникам банківські вклади та нараховані за ними проценти. Проценти за банківським вкладом нараховуються лише в межах строку, визначеного у договорі банківського вкладу, тобто за правомірне користування цими коштами. Інакше кажучи, так само як банк не може нараховувати проценти за користування позичальником кредитом після спливу визначеного у договорі строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), так само і вкладник за договором банківського вкладу після закінчення строку, на який зроблений вклад, позбавлений права вимагати стягнення процентів за правомірне користування банком цими коштами.
Зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц сформульовано такі висновки.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Після спливу визначеного договором строку кредитування (зміни строку виконання зобов`язання) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» про стягнення заборгованості за договором позики № 0672806852 в повному обсязі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18.
Обґрунтовуючи правомірність нарахування відсотків по 10 січня 2023 року, ТОВ «Коллект Центр» посилалося на те, що договором від 11 грудня 2019 року № 0672806852було встановлено строк дії договору - 36 календарних місяців.
Водночас, вказаним договором передбачалося надання ОСОБА_1 кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами), при цьому суми та умови кредитування визначалися окремо.
Так, 11 грудня року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0672806852, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000,00грн. строком на 36 місяців, зі сплатою 1,75% за день користування кредитом.
Відповідно до 1.2 умов договору кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000,00 грн., в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк та умови користування кожним траншем є окремим та визначається сторонами відповідно до умов договору: Додатку №1 та Додатку № 2 до Договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.
Пропозиція (оферта) на отримання 7 траншу згідно заявки-анкети № 2628585009 від 26 лютого 2020 року в рамках договору про надання позики № 0672806852 від 11 грудня 2019 року, підписано позичальником 26 лютого 2020 року електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця, розмір кредиту 9 050,00 грн., строком користування 30 днів, строком дії договору надання позики 3 роки.
При цьому у вказаній Пропозиції (Оферті) на отримання 7 траншу та Акцепті оферти від 26 лютого 2020 року на отримання 7 траншу визначено строк користування кредитом (траншем) - 30 днів, відсоткова ставка - 1,225% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка - 447,125 %, а також загальна вартість кредиту у грошовому вираженні - 3 326,00 грн.
Відтак, за вказаним договором № 2628585009 від 26 лютого 2020 року з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» підлягало стягненню заборгованість в розмірі 12 376,00 грн., з яких: 9 050,00 грн. - заборгованість за кредитом, 3 326,00 грн. - заборгованість за відсотками.
Нарахування та стягнення процентів за користування позикою поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України.
Відтак доводи апеляційної скарги про те, що строк дії договору позики обмежено 30 днями, заслуговують на увагу. З урахуванням наведеного є правильними доводи апеляційної скарги про безпідставне нарахування відсотків за користування позикою поза межами 30 календарних днів.
При цьому, з наданого ТОВ «Інфінанс» розрахунку заборгованості за договором № 2628585009 від 26 лютого 2020 року вбачається, що на погашення заборгованості відповідачем 03 квітня 2020 року внесено грошові кошти у розмірі 7 000,00 грн.
Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором складає 5 376,00 грн. (12376-7000).
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
При подачі позовної заяви ТОВ «Коллект Центр» просило стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн. 
На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав договір № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, укладений між ТОВ «Коллект Центр» та АО «Лігал Ассістанс», прайс - лист, затвердженого рішенням загальних зборів АО «Лігал Ассістанс» № 01-11/2023 від 01 листопада 2023 року, заявка на надання юридичної допомоги № 491 від 01 квітня 2025 року, витяг з акту № 9 про надання юридичної допомоги від 30 квітня 2025 року.
Відповідач у відзиві на позовну заяву, заперечуювала проти заявленого представником позивача розміру на відшкодування витрат на правничу допомогу, зазначила, що вартість судових витрат суттєво завищена та є не співмірною з заявленими послугами.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі
№ 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду
від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням заперечень ОСОБА_1, а також застосувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не співрозмірні зі складністю справи.
Як вбачається з акту № 9 про надання юридичної допомоги від 30 квітня 2025 року (а.с.16), АО «Лігал Ассістанс» надано ТОВ «Коллект Центр» наступні послуги: надання усної консультації з вивчена документів, дана послуга оцінена у 4 000,00 грн., за дві години роботи; надання письмової консультації з вивченням матеріалів, дана послуга оцінена у 3 000,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду оцінена у 18 000,00 грн., за шість годин роботи.
Заявлені витрати не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки саме по собі консультації клієнта та письмова консультація з вивченням матеріалів не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовою) підготовкою та поданням позовної заяви, що заявлені як окремі послуги, тому не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.
Таким чином визначена адвокатським бюро вартість своїх робіт у розмірі 25 000,00 грн. є завищеною та підлягає зменшенню до 10 000,00 грн.
Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, витрати, понесені на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (6,1%), а саме у розмірі 610,00 грн. (10000*6,1%).
Апеляційний суд бере до уваги, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Подібний висновок викладений у постанові Верховного суду від 17 січня 2024 року у справі № 910/2158/23.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог.
На підтвердження витрат на правову допомогу у суді першої інстанції представником відповідача адвокатом Яресько Т.В. надано Договір про надання правничої (правової) допомоги від 02 червня 2021 року, додаток № 2 від 22 серпня 2025 року до договору про надання правничої (правової) допомоги від 02 червня 2021 року, розрахункову квитанцію № 22/08/25, на суму 10 000,00 грн. та акт приймання-передачі послуг № 1 від 05 вересня 2025 року.
В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просила стягнути з позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції адвокатом Яресько Т.В. надано Договір № 26023 про надання правничої (правової) допомоги від 02 лютого 2026 року та акт приймання-передачі послуг № 1 від 06 лютого 2026 року.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц та від 23 липня 2025 року у справі № 389/387/24.
Позивачем не вказувалось на невідповідність заявленої відповідачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірність понесених відповідачем витрат на адвокатські послуги складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, а відтак і, на необхідність зменшення їх розміру.
Оскільки відповідачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених на правову допомогу у суді першої інстанції, а позивач не вказував на не відповідність заявленої до стягнення суми складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, та не просив її зменшити, зазначена сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача пропорційно до відхилених позовних вимог, а саме у розмірі 9 390,00 грн. (10000*93,9%*). Крім того, оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги витрати понесені на правову допомогу у суді апеляційної підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 10 000,00 грн.
При подачі позовної заяви ТОВ «Коллект Центр» сплатило судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (6,1%), а саме у розмірі 147,76 грн. (2422,40*6,1%).
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 3 633,60 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача пропорційно до відхилених вимог позовної заяви (93,9%), а саме у розмірі 3 411,95 грн. (3633,60*93,9%).
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ТОВ «Коллект Центр» на користь  ОСОБА_1 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 3 264,19 грн. (3 411,95-147,76) та різницю між сумою витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 18 780,00 грн. (19390 -610).
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», місце знаходження: м. Київ, вул. Мечникова 3, оф. 306, ідентифікаційний код 44276926, заборгованість за кредитним договором № 0672806852 від 11 грудня 2019 року у розмірі 5 376,00 (п`ять тисяч триста сімдесят шість) гривень. 
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», місце знаходження: м. Київ, вул. Мечникова, 3, оф. 306, ідентифікаційний код 44276926, на користь  ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 3 264,19 (три тисячі двісті шістдесят чотири) гривні 19 копійок та витрати на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 18 780,00(вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.