ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 травня 2026 року
м. Київ
справа № П/9991/1182/12
провадження № 11-472зва25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Погрібного С. О.,
судді-доповідача Гімона М. М., 
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Губської О. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Тітова М. Ю., Ткача І. В.
за участю:
секретаря судового засідання Лупінос Я. В.,
представника позивача ОСОБА_1 - Кравця Р. Ю., 
представника відповідача - Голод О. В.,
розглянула у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року у справі № П/9991/1182/12 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Вищої ради юстиції про визнання незаконними та скасування рішень та
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У листопаді 2012 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (далі також - позивач, заявник) звернулися до Вищого адміністративного суду України з позовом до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ), яка в ході судового розгляду справи була замінена на правонаступника - Вищу раду правосуддя (далі - відповідач, ВРП), в якому, з урахуванням зміни підстав і обґрунтування позовних вимог, просили визнати незаконним та скасувати:
- рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12 в частині внесення подання до Верховної Ради України (далі - ВРУ) про звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з посад суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги;
- подання ВРЮ від 18 жовтня 2012 року № 67/0/12-12 про звільнення  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з посад суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.
2. На обґрунтування позовних вимог зазначали, що за наслідками скасування вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2012 року в частині засудження ОСОБА_3 за статтею 118, частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України (далі - КК України), а також в частині призначеного йому покарання апеляційний суд Дніпропетровської області не встановив такого порушення закону при постановленні вироку, яке б свідчило про недбалість чи несумлінність суддів, про що помилково виснувала ВРЮ. Наголошували, що при постановленні вказаного вироку мали передбачені законом підстави для надання такої кваліфікації діям підсудних та призначення їм відповідного покарання, а також керувалися виключно законом та внутрішнім переконанням, яке ґрунтувалося на підставі всебічного, повного, об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності. Звертали при цьому увагу на те, що розглядали справу після скасування попереднього вироку, виконуючи вказівки апеляційного суду Дніпропетровської області, що передбачено частиною сьомою статті 374 Кримінального процесуального кодексу України. 
На переконання позивачів, фактично ВРЮ зробила висновок про наявність в їх діях як суддів ознак порушення присяги лише у зв`язку із перекваліфікацією дій ОСОБА_3 із частини другої статті 115 КК України на статтю 118 цього Кодексу, в той час як виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з вимогами процесуального законодавства. Натомість ВРЮ фактично підмінила судову інстанцію, що є неприпустимим з точки зору фундаментальної незалежності суддів та суперечить чинному законодавству.
3. Крім того, позивачі вважали, що ВРЮ при прийнятті оскаржуваних рішень порушила процедуру їх прийняття, оскільки суддів було позбавлено можливості ознайомитися з матеріалами справи, засідання проведено за їх відсутності. Також вказували на сплив строку притягнення суддів до відповідальності.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
4.  ОСОБА_1 , 1977 року народження, Указом Президента України від 14 грудня 2005 року призначений строком на п`ять років суддею Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Постановою ВРУ від 13 січня 2011 року обраний на посаду судді вказаного суду безстроково.
5. До ВРЮ надійшло ряд звернень та скарг щодо порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 норм чинного законодавства під час розгляду ними кримінальної справи № 1-668/11 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 7 частини другої статті 115 (умисне вбивство), частиною першою статті 263 (незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами), частиною четвертою статті 296 (хуліганство) КК України, ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою та другою статті 296 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України.
6. За результатами перевірки відомостей, зазначених у зверненнях та скаргах, член ВРЮ ОСОБА_7 12 вересня 2012 року звернувся до ВРЮ з пропозицією про внесення подання про звільнення ОСОБА_2  та ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.
7. Секція ВРЮ з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад на засіданні 16 жовтня 2012 року дійшла висновку рекомендувати ВРЮ прийняти рішення про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
8. За результатами розгляду цього висновку 16 жовтня 2012 року ВРЮ прийняла рішення № 1158/0/15-12 про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2  та ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.
9. ВРЮ дійшла висновку, що судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час розгляду кримінальної справи № 1-668/11 допустили несумлінність, недбалість, порушили вимоги чинного законодавства України, що викликає сумнів у їх неупередженості та об`єктивності та свідчить про порушення вказаними суддями присяги судді.
10. ВРЮ у своєму рішенні встановила, що вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2011 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 7 частини другої статті 115, частиною четвертою статті 296, частиною першою статті 263 КК України, і на підставі частини першої статті 70 вказаного Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено йому покарання до відбуття - 14 років позбавлення волі; ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 296, частиною другою статті 296 КК України, і на підставі частини першої статті 70 вказаного Кодексу остаточно призначено йому покарання до відбуття - 3 роки позбавлення волі; ОСОБА_5 і ОСОБА_6 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України та призначено кожному з них окремо покарання - 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 цього Кодексу їх звільнено від відбування призначеного покарання з дворічним випробувальним терміном.
11. За результатами розгляду апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_8 , захисників підсудних ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 07 вересня 2011 року скасував указаний вирок суду першої інстанції та направив справу на новий судовий розгляд.
12. 21 березня 2012 року колегією суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 та Прудник Н. Г. постановлено вирок у справі № 1-668/11, яким:
- ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 118 (умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця), частиною першою статті 263, частиною другою статті 296 КК України, і призначено йому покарання відповідно до частини першої 70 цього Кодексу у виді 3 років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України його було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, на підставі пункту «в» статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року № 3680-VI «Про амністію в 2011 році» (далі - Закон № 3680-VI) його звільнено від призначеного покарання; 
- ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 296, частиною другою статті 296 КК України, та на підставі частини першої статті 70 КК України призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, від відбування якого на підставі статті 75 вказаного Кодексу був звільнений з іспитовим строком на 2 роки, від призначеного покарання був звільнений на підставі пункту «в» статті 1 Закону № 3680-VI; 
- ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України, кожному з них окремо призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України кожного з них звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.
13. За наслідками розгляду апеляційних скарг прокурора Іонкіна Д. Г., потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , їх захисників апеляційний суд Дніпропетровської області постановив вирок від 03 липня 2012 року, яким вирок суду першої інстанції від 21 березня 2012 року в частині кваліфікації дій ОСОБА_3 і призначення засудженим покарання скасував. ОСОБА_3 визнав винним у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 7 частини другої статті 115, частиною першою статті 263, частиною четвертою статті 296 КК України, та на підставі частини першої статті 70 цього Кодексу призначив йому покарання у виді 14 років позбавлення волі. ОСОБА_4 визнав винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 296, частиною другою статті 296 КК України, та на підставі частини першої статті 70 цього Кодексу призначив покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі пункту «в» статті 1 Закону № 3680-VI звільнив ОСОБА_4 від призначеного покарання. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнав винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України, призначив кожному з них окремо покарання - 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнив їх від відбування покарання з випробуванням на 2 роки. В іншій частині вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2012 року залишив без змін.
У мотивувальній частині вироку від 03 липня 2012 року апеляційний суд Дніпропетровської області зазначив, що висновки суду першої інстанції про стан необхідної оборони засуджених, які захищались від протиправних дій потерпілого, протирічать фактичним обставинам справи, а призначене кожному із засуджених покарання не відповідає тяжкості скоєних злочинів й особі кожного з них внаслідок м`якості.
Таким чином, підставами для скасування вироку суду першої інстанції стали порушення норм кримінального та кримінально-процесуального законодавства, а саме: всупереч фактичним обставинам справи зроблені неправильні висновки щодо кваліфікації дій винних осіб у вчиненні злочину, призначені покарання, що не відповідають тяжкості злочинів й особі кожного засудженого.
14. Ухвалюючи рішення від 16 жовтня 2012 року ВРЮ виходила з того, що постановлення суддями Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такого вироку призвело до настання негативних наслідків. Зокрема, внаслідок порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів та матеріального права в частині призначення покарання підсудним ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було постановлено занадто м`який вирок. У зв`язку з цим вказані підсудні мали можливість уникнути відповідальності за скоєні ними злочини, що призвело до обурення громадськості. Постановлений вирок суду набув досить широкого розголосу по всій території України, оскільки обставини кримінальної справи були висвітлені у засобах масової інформації, що призвело до підриву авторитету судової влади. Наведене свідчить, що судді ОСОБА_2 та ОСОБА_1 несумлінно поставилися до виконання своїх обов`язків, необ`єктивно та упереджено розглянули кримінальну справу, проігнорували вимоги кримінально-процесуальних норм, чим порушили присягу судді.
15. 18 жовтня 2012 року ВРЮ внесла до ВРУ подання № 67/0/12-12 про звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
16. Вищий адміністративний суд України постановою від 28 лютого 2013 року в задоволенні позову відмовив. Зазначив, що ця постанова є остаточною і не підлягає перегляду в апеляційному чи касаційному порядку.
Мотивував таке рішення тим, що факти порушення позивачами присяги судді під час здійснення ними правосуддя є доведеними, оскільки, розглядаючи кримінальну справу № 1-668/11, судді умисно допустили несумлінність, порушення норм матеріального та процесуального права, що викликає сумнів у їх неупередженості та об`єктивності.
Вищий адміністративний суд України також відхилив посилання позивачів на порушення відповідачем процедури прийняття оскаржуваних рішень, оскільки ВРЮ неодноразово відкладала засідання та повідомляла суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про дату, час і місце засідання. Позивачі також були належним чином повідомлені про можливість ознайомитися з матеріалами перевірки. Щодо строків притягнення суддів до відповідальності суд зазначив, що звільнення судді за порушення присяги є спеціально обумовленими видом відповідальності, на який не поширюються строки для застосування і зняття дисциплінарного стягнення. При цьому відповідач взагалі не пропустив означених строків, враховуючи, що початок їх перебігу починається саме з моменту виявлення відповідачем факту порушення суддями присяги. 
17. Не погодившись із постановою Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (кожен окремо) подали до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) заяву проти України, в якій скаржилися на порушення пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). Посилались на те, що провадження стосовно їх звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, а також незаконне звільнення значним чином вплинуло на їх приватне життя.
18. 19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_2 (№ 57154/13), яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності і безсторонності та статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
19. Верховний Суд України постановою від 07 серпня 2017 року заяву ОСОБА_2 задовольнив частково, постанову Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 скасував, справу в цій частині передав на новий розгляд до того самого суду.
20. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 28 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, позов ОСОБА_2 задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12 в частині внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини 
21. 15 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ЄСПЛ із заявою про порушення національними судами пункту 1 статті 6, статті 8 Конвенції, в якій стверджувалося про недотримання принципу незалежного та безстороннього суду та недостатність подальшого перегляду справи судом. Вважав, що його звільнення з посади судді районного суду за порушення присяги було незаконним.
Беручи до уваги схожість предмета заяв, ЄСПЛ вирішив об`єднати заяву ОСОБА_1 (№ 54738/13) із заявами № 33635/14, № 13080/17 та вважав за доцільне розглядати їх спільно в одному рішенні.
22. Рішенням від 27 листопада 2025 року у справі «Козак та інші проти України» (CASE OF KOZAK AND OTHERS V. UKRAINE; заява № 54738/13 та 2 інші заяви), яке є остаточним, ЄСПЛ постановив, що:
- «було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку із недотриманням принципу незалежного і безстороннього суду, а також недостатністю подальшого перегляду справи судом»;
- «зокрема у заяві № 54738/13 було порушено статтю 8 Конвенції»; 
- «(а) упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам такі суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу: 
(і) 5000 (п`ять тисяч) євро кожному із заявників у заявах № 54738/13 і № 13080/17 та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, в якості відшкодування матеріальної шкоди; 
(іі) 2000 (дві тисячі) євро заявнику у заяві № 54738/13 та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, в якості компенсації судових та інших витрат (1000 (одна тисяча) євро, присуджених за цим пунктом, має бути сплачена на банківський рахунок пана Є. Бойченка у Франції)»;
- «(b) із закінченням зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на зазначені суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти». 
23. ЄСПЛ виходив з того, що він вже встановлював у справах «Олександр Волков проти України» (пункти 109-131) та «Куликов та інші проти України» (пункти 135 і 136), що на момент подій порядок звільнення суддів за «порушення присяги» характеризувався низкою системних і загальних недоліків, які порушували принципи незалежності та безсторонності, а подальший перегляд справи судом не усував ці недоліки. Суд вважав, що ці висновки однаково застосовні й до цих заяв. З огляду на викладене Суд виснував про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципу незалежного і безстороннього суду, а також недостатністю подальшого перегляду справи судом.
24. Вирішуючи питання про порушення Україною статті 8 Конвенції, Суд повторно згадав справи «Олександр Волков проти України» (пункти 166 і 167, 173-185) і «Куликов та інші проти України» (пункти 138) та зазначив, що у вказаних справах вже встановлював, що звільнення заявників з посад судді за «порушення присяги» становило втручання в їхнє приватне життя, і «таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було законним для цілей статті 8 Конвенції». Суд постановив, що ці висновки цілком стосуються розглянутих заяв, оскільки на той момент не існувало жодних керівних принципів чи практики, які б встановлювали послідовне та обмежувальне тлумачення поняття «порушення присяги». З огляду на викладене ЄСПЛ виснував про порушення статті 8 Конвенції. 
Короткий зміст вимог заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами 
25. 19 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Кравцем Р. Ю., про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку зі встановленням ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань під час вирішення цієї справи судом.
26. Заявник просить скасувати означене судове рішення та направити справу № П/9991/1182/12 на новий розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
27. Мотивує вимоги заяви тим, що можливість здійснити перегляд судового рішення, яке набрало законної сили, за виключними обставинами у зв`язку з констатацією ЄСПЛ факту порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань є одним із законодавчо передбачених механізмів забезпечення дієвості принципу відповідальності держави перед своїми громадянами за свою діяльність. Посилаючись на частину третю статті 10 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), заявник вважає, що у спірному випадку належним заходом індивідуального характеру для відновлення його попереднього юридичного стану (restitutio in integrum) є повторний розгляд справи № П/9991/1182/12.
28. За змістом заяви представник заявника наводить витяги з рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України», на яку послався Суд у рішенні від 27 листопада 2025 року «Козак та інші проти України», та зазначає, що у справі № П/9991/1182/12 Вищий адміністративний суд України також не дослідив належним чином доводи заявника про невідповідність провадження у ВРЮ критерію безсторонності. З посиланням на вказане рішення ЄСПЛ представник заявника стверджує про відсутність у законодавстві та судовій практиці станом на час ухвалення спірного рішення Вищим адміністративним судом України визначення того, що саме необхідно вважати порушенням суддею присяги судді. 
29. Окрему увагу представник заявника звертає на те, що Верховний Суд вже розглядав справу ОСОБА_2 за аналогічних обставин і на підставі рішення ЄСПЛ «Куликов та інші проти України» фактично визнав незаконність рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12. Оскільки ОСОБА_1 було звільнено з посади судді з аналогічних мотивів, що і ОСОБА_2 , а також зважаючи на те, що ОСОБА_1 був співпозивачем у справі № П/9991/1182/12, а спірне рішення ВРЮ стосувалося обох цих суддів, які входили до однієї колегії, то постанова Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року в цій справі підлягає перегляду за виключними обставинами і в частині незаконності рішення ВРЮ стосовно ОСОБА_1 .
Рух заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами 
30. Ухвалою від 29 січня 2026 року суддя Великої Палати Верховного Суду Шевцова Н. В. відкрила провадження за виключними обставинами у цій справі за заявою ОСОБА_1 ; витребувала з Вищого адміністративного суду України матеріали справи № П/9991/1182/12, а із Секретаріату Уповноваженого у справах ЄСПЛ - копію рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2025 року у справі «Козак та інші проти України» разом з автентичним перекладом українською мовою.
31. 13 лютого 2026 року від Уповноваженого у справах ЄСПЛ надійшла копія вказаного рішення ЄСПЛ з його автентичним перекладом українською мовою.
23 лютого 2026 року до Великої Палати Верховного Суду з Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла справа № П/9991/1182/12.
32. У зв`язку з достроковим припиненням повноважень судді Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В. на підставі рішення зборів суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2026 року № 9, на підставі розпорядження т. в. о. керівника Апарату Верховного Суду від 02 березня 2026 року № 1/0/30-26 призначено повторний автоматизований розподіл справ, які перебували у провадженні судді, зокрема справи № П/9991/1182/12 (провадження № 11-472зва25).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи № П/9991/1182/12 між суддями від 02 березня 2026 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено Гімона М. М.
33. Ухвалою судді Великої Палати Верховного Суду Гімона М. М. від 06 березня 2026 року справу № П/9991/1182/12 призначено до розгляду в судовому засіданні на 28 травня 2026 року о 14:00.
Пояснення, надані учасниками справи в судовому засіданні
34. У судовому засіданні, яке відбулося 28 травня 2026 року, представник позивача Кравець Р. Ю. наполягав на задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року у справі № П/9991/1182/12, просив скасувати вказане рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Надані представником позивача у судовому засіданні пояснення фактично відтворюють зміст заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами.
35. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судового рішення у справі № П/9991/1182/12 та вважала за можливе скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року, а справу направити на новий розгляд до належного суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо підстав для перегляду постанови Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року у справі № П/9991/1182/12
36. Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
37. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно із частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
38. Відповідно до пункту 1 статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вона є стороною.
39. Частинами першою, другою статті 2 Закону № 3477-IV визначено, що остаточне рішення ЄСПЛ у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. 
Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.
40. За статтею 41 Конвенції, якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.
41. Відповідно до положень статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.
Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
42. При застосуванні статті 10 Закону № 3477-IV слід враховувати Рекомендацію № R(2000)2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», відповідно до якої повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати особливо тоді, коли:
- потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що: а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
У пункті 16 цієї Рекомендації зазначено, що у справах щодо перегляду або поновлення провадження у справі, в яких ЄСПЛ присудив справедливу компенсацію, питання про те, яким чином така компенсація буде прийнята до уваги, має вирішуватися на розсуд компетентного внутрішньонаціонального суду або відповідних органів влади з урахуванням обставин кожної справи.
43. У рішенні від 13 липня 2000 року у справі «Скоццарі та Джюнта проти Італії» (Scozzari and Giunta v. Іtaly, заяви № 39221/98 і № 41963/98, пункт 249) ЄСПЛ вказував, що під обов`язком Високих Договірних Сторін виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вони є сторонами, розуміється, що рішення, відповідно до якого ЄСПЛ визнав порушення, покладає на державу-відповідача обов`язок не лише здійснити на користь заявника виплати, присуджені як справедлива сатисфакція, але також і здійснити під контролем Комітету Міністрів загальні і, якщо це доречно, індивідуальні заходи, здійснення яких є необхідним у рамках внутрішньої правової системи, аби покласти край виявленому порушенню та виправити негативні наслідки такого порушення. Більше того, знаходячись під контролем Комітету Міністрів, держава-відповідач вільна у виборі засобів, якими вона виконуватиме свої зобов`язання за статтею 46 Конвенції, за умови, що такі засоби не суперечитимуть висновкам, які містяться у рішенні ЄСПЛ.
44. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що у рішенні ЄСПЛ може бути прямо вказано на необхідність вжиття державою додаткових заходів індивідуального характеру чи з самого рішення ЄСПЛ можна зробити висновок про необхідність відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції, шляхом повторного розгляду її справи судом, включаючи відновлення провадження у відповідній справі.
Якщо інше не вказано у рішенні ЄСПЛ, повторний розгляд справи судом, включаючи відновлення провадження у справі, можливий, якщо у рішенні ЄСПЛ, ухваленому на користь заявника, визнано порушення Україною зобов`язань за Конвенцією при вирішенні судом на національному рівні тієї справи, в якій ухвалене судове рішення, про перегляд якого просить цей заявник.
45. У справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України постановою від 28 лютого 2013 року відмовив у задоволенні, зокрема, позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення та подання ВРЮ.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав до ЄСПЛ заяву № 54738/13 від 15 серпня 2013 року.
46. 27 листопада 2025 року ЄСПЛ постановив рішення у справі «Козак та інші проти України», у якому за наслідками розгляду, зокрема, заяви ОСОБА_1 № 54738/13 установив порушення Україною пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції.
47. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
48. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
49. ЄСПЛ виснував, що порушення конвенційного права ОСОБА_1 , закріпленого у пункті 1 статті 6 Конвенції, полягало у недотриманні принципу незалежного та безстороннього суду, а також недостатності подальшого перегляду справи судом. Порушення ж статті 8 Конвенції полягало в завданні суттєвої шкоди приватному життю заявника внаслідок його звільнення за «порушення присяги». Встановлюючи порушення обох наведених конвенційних прав, Суд послався на свої попередні рішення у справах «Олександр Волков проти України» та «Куликов та інші проти України». 
50. Перевіряючи встановлені ЄСПЛ порушення за матеріалами справи, Велика Палата Верховного Суду встановила, що предметом спору є визнання незаконним і скасування рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12 в частині внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги, а також подання ВРЮ, прийнятого на виконання вказаного рішення.
51. За змістом позову та уточнень до нього, зокрема, ОСОБА_1 посилався на те, що він під час ухвалення вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2012 року не допустив такого порушення законодавства, яке б підпадало під ознаки порушення присяги судді, оскільки таке порушення є проступком, який за своєю природою є не просто порушенням дисциплінарних стандартів, а серйозним і неприпустимим діянням, вчиненим умисно. Крім того, позивач вказував на порушення відповідачем строків притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
52. Із постанови від 28 лютого 2013 року, що є предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, слідує, що Вищий адміністративний суд України фактично продублював висновки ВРЮ, викладені в оскаржуваному рішенні від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12, та погодився з висновком про те, що, зокрема, суддя ОСОБА_1 у складі колегії суддів безпідставно постановив занадто м`який вирок. Це призвело до того, що особи, винні у вчиненні злочину, мали можливість уникнути відповідальності за скоєні ними злочини, що призвело до обурення громадськості та широку розголосу цього вироку по всій території України. 
Крім того, Вищий адміністративний суд України виснував, що строки для застосування і зняття дисциплінарного стягнення не поширюються на випадок звільнення судді за порушення присяги.
53. Характер установлених ЄСПЛ порушень, допущених національними судами під час розгляду цієї справи, які покладені в основу його висновку про порушення Україною пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції, ставлять під сумнів результат такого судового розгляду.
54. Так, у пункті 117 рішення у справі «Олександр Волков проти України», на яке міститься посилання в рішенні «Козак та інші проти України», ЄСПЛ вказував як про наявність недоліків структурного характеру в провадженні ВРЮ, так і про ознаки особистої упередженості з боку певних членів ВРЮ, що у підсумку слугувало підставою для висновку про невідповідність такого провадження принципам незалежності та безсторонності.
У пункті 22 рішення від 27 листопада 2025 року у справі «Козак та інші проти України» Суд вчергове звернув увагу на порядок звільнення суддів за «порушення присяги», що характеризувався низкою системних та загальних недоліків, які порушували принципи безсторонності, а подальший перегляд справи судом не усував ці недоліки.
55. Приписи частини третьої статті 2 КАС України (у редакції, чинній станом на 28 лютого 2013 року) передбачають, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Слід також зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 11 КАС України (в редакції, чинній станом на 28 лютого 2013 року) суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
56. Однак постанова Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року не демонструє того, що суд перевірив рішення суб`єкта владних повноважень у цій справі, а саме ВРЮ, на відповідність наведеним вище вимогам статті 2 КАС України (зокрема, пунктів 1, 3, 4 частини третьої). Так, за змістом означеного вище рішення судом не наведено будь-яких змістових аргументів у частині того, в чому саме проявилось порушення позивачем присяги судді і яким чином таке порушення кореспондує із приписами чинного на той час законодавства. Водночас ОСОБА_1 протягом судового розгляду справи стверджував, що допущене ним порушення в частині кваліфікації дій підсудних у справі № 1-668/11 не підпадає під ознаки саме «порушення присяги судді».
57. У пункті 185 рішення у справі «Олександр Волков проти України», на яке міститься посилання в рішенні «Козак та інші проти України», ЄСПЛ виснував, що відсутність керівних настанов принципів і практики, які б визначали послідовне та обмежувальне тлумачення поняття «порушення присяги», а також відсутність належних юридичних захисних механізмів призвели до непередбачуваності наслідків застосування відповідних положень національного законодавства. Виходячи з цього, можна навіть припустити, що будь-яка провина судді, яка мала місце у будь-який момент протягом його професійної кар`єри, за бажанням могла бути розтлумачена дисциплінарним органом як достатня фактична підстава для обвинувачення у вчиненні такого дисциплінарного порушення, як «порушення присяги», та призвести до його звільнення з посади.
З огляду на викладене Суд виснував, що втручання у право заявника на повагу до його приватного життя було незаконним: воно не відповідало національному законодавству, більше того, чинне національне законодавство не відповідало вимогам передбачуваності та належного захисту від свавілля.
58. Вирішуючи спір між сторонами у цій справі, Вищий адміністративний суд України в постанові від 28 лютого 2013 року не надав правової оцінки оскаржуваному рішенню та поданню ВРЮ в аспекті їх впливу на приватне життя ОСОБА_1 , в тому числі в частині можливості його притягнення до дисциплінарної відповідальності в будь-який момент його професійної кар`єри. 
59. Наведені обставини в розумінні пункту ІІ Рекомендації № R(2000)2 є передумовою для повторного розгляду справи як найбільш ефективного (якщо не єдиного) засобу для відновлення попереднього правового становища, яке сторона мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum).
60. З огляду на характер установлених ЄСПЛ порушень та відсутність у Великої Палати Верховного Суду процесуальної можливості встановлювати обставини справи, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу у справі, що розглядається, чи про перевагу одних доказів над іншими, порушені конвенційні права ОСОБА_1 підлягають поновленню шляхом забезпечення повторного розгляду справи судом першої інстанції в межах наданих йому повноважень на встановлення обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, та здійснення оцінки доказів.
61. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду висновує, що оскаржене рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 належить визнати постановленим з порушенням норм матеріального права та положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема з порушенням принципів верховенства права і законності, що закріплені у статтях 8, 9 КАС України.
62. Констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року з направленням справи до суду того самого рівня.
63. У пунктах 7, 8 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) зазначено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Вищий адміністративний суд України припиняє свою діяльність та ліквідується у встановленому законом порядку.
День початку роботи Верховного Суду у складі, передбаченому цим Законом, визначається рішенням його Пленуму, що публікується на вебпорталі судової влади та в газеті «Голос України». Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 року № 2 «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду» днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року.
Частиною другою статті 37 Закону № 1402-VIII передбачено, що у складі Верховного Суду діє, зокрема, Касаційний адміністративний суд. Саме Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду є судом першої інстанції для такої категорії справ.
Отже, справа № П/9991/1182/12 підлягає направленню на новий розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
64. Під час нового розгляду справи суд має врахувати висновки ЄСПЛ, викладені у рішенні від 27 листопада 2025 року у справі «Козак та інші проти України», зокрема щодо недотримання принципу незалежного та безстороннього суду, недостатності подальшого перегляду справи судом, а також завдання суттєвої шкоди приватному життю заявника внаслідок його звільнення за «порушення присяги».
Висновки за результатами розгляду заяви
65. Відповідно до частини п`ятої статті 368 КАС України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.
Отже, заява ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами підлягає задоволенню, а констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року з направленням справи до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на новий розгляд.
Керуючись статтями 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року у справі № П/9991/1182/12 задовольнити.
Постанову Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, а справу № П/9991/1182/12 передати на новий розгляд в цій частині до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий С. О. Погрібний
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді:	О. О. Банасько О. Л. Булейко О. А. Губська Л. Ю. Кишакевич В. В. Король О. В. Кривенда		М. В. Мазур  Н. М. Мартинюк К. М. Пільков Н. С. Стефанів М. Ю. Тітов І. В. Ткач