Справа 556/438/26  
Номер провадження 2/556/732/2026  

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
(ЗАОЧНЕ)   

12.05.2026.
Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - Котик Л.О.,
при секретарі - Соловей Г.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 09 листопада 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Вараського міського суду Рівненської області від 16.01.2026 у справі №556/3762/25.
За час шлюбу вони, як подружжя, побудували житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1965 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки:5620885400:01:002:0023.
Даний будинок належать їм на праві спільної сумісної власності, побудований під час шлюбу.
Щодо поділу земельної ділянки.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності , індексний номер витягу №21919777 від 21.05.2024, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер: 5620885400:01:002:0023, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) , площею 0,1965 га. на підставі договору дарування, серія та номер:553, виданий 21.05.2014 державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори Рівненської області. 
Однак, земельна ділянка та житловий будинок на ній є нерозривним суцільним об`єктом.
Щодо поділу автомобіля.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_1 власником автомобіля, марки AUDI, моделі А4, номер шасі НОМЕР_2 , 1999 року випуску, cинього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації – 21.12.2021 є - ОСОБА_2 .
Вказаний вище автомобіль придбаний ОСОБА_2 у період шлюбу, а тому цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. 
Дійсна ринкова вартість вищезазначеного автомобіля на час розгляду справи складає 160 000 грн. Вартість автомобіля узгоджується із середньою ціною такого автомобіля на сайті auto.ria.com.
Позивачка, як співвласниця автомобіля, бажає припинити свою частку у спільному майні – автомобілі та бажає отримати компенсацію за частки вказаного автомобіля, без обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
На підставі вищевикладеного, а також оскільки автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2 , то вважає, що вищевказаний автомобіль слід залишити у власності чоловіка, та стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію замість її частки автомобіля у сумі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок.
А тому позивачка просить позовні вимоги задовольнити повністю.
Вказаний позов надійшов до суду 20 лютого 2026 року.
Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 березня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю.
Належним чином повідомлений відповідач, повторно в судове засідання не з"явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав, позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. 
А тому судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 листопада 2007 року зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Володимирецького районного управління юстиції у Рівненській області, в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №92.
Згідно рішення Вараського міського суду Рівненської області від 16.01.2026 у справі №556/3762/25 шлюб між нами розірвано.
За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як подружжя, побудували житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1965 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки:5620885400:01:002:0023.
Даний будинок належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, оскільки побудований під час шлюбу. 
Титульним власником вказаного майна згідно Витягу з Державного реєстру речових прав від 01.04.2025 є – ОСОБА_2 . 
Право власності на житловий будинок зареєстроване - 24.03.2025 на підставі технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, серія та номер ТІ01:5869-3701-1686-7796, виданий 01.01.2025; Витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія та номер ІУ101250227107.
Згідно інформації з Витягу з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія та номер ІУ101250227107, будівництво житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 було розпочато 16 червня 2014 року, а завершено 10 жовтня 2016 року, тобто житловий будинок побудований під час зареєстрованого шлюбу, та є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
А як зазначено в ч.1 ст.62 СК України, об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.3 ст. 12, ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном подружжя, що набутий за час шлюбу, виходячи з фактичних обставин справи та наданих сторонами доказів і підлягає поділу.
Що стосується вимоги про поділ земельної ділянки, суд зазначає наступне.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності , індексний номер витягу №21919777 від 21.05.2024, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер: 5620885400:01:002:0023, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) , площею 0,1965 га. на підставі договору дарування, серія та номер:553, виданий 21.05.2014 державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори Рівненської області. 
Як зазначено в ч.1 ч.2 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.
А тому, враховуючи вище викладене, суд вважає, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача.
Однак, як зазначено у ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.06.2020 в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16).
Таким чином, хоча ОСОБА_2 отримав у приватну власність спірну земельну ділянку, а саме на підставі договору дарування, але оскільки розташований на цій земельній ділянці житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відтак до позивачки перейшло право власності й на 1/2 частину земельної ділянки, на якій цей будинок побудований, що відповідає принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку.
Щодо поділу автомобіля.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_1 власником автомобіля, марки AUDI, моделі А4, номер шасі НОМЕР_2 , 1999 року випуску, cинього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації – 21.12.2021 є - ОСОБА_2 .
Вказаний вище автомобіль придбаний ОСОБА_2 у період шлюбу, а тому цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. 
Дійсна ринкова вартість вищезазначеного автомобіля на час розгляду справи складає 160 000 грн. Вартість автомобіля узгоджується із середньою ціною такого автомобіля на сайті auto.ria.com.
Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Тобто, якщо втрачається цільове призначення речі, то вона є не подільною. Прикладом неподільних речей є транспортні засоби, побутова техніка тощо.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (абзац другий частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Щодо розуміння приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) суди першої та апеляційної інстанцій посилалися на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), де зауважено, що: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Разом із тим слід врахувати, що суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку виплатити другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (частини друга, четверта, п`ята статті 71 СК України).
Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце за наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: щодо одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передання одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.
Норми законодавства України щодо способів та порядку поділу спільної сумісної власності подружжя покликані, зокрема, створити ефективний механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.
Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 679/533/21 (провадження № 61-8759св24).
Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Позивачка, як співвласниця автомобіля, бажає припинити свою частку у спільному майні – автомобілі та бажає отримати компенсацію за частки вказаного автомобіля, без обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
Ураховуючи наведене та встановивши, що у період шлюбу сторони придбали спірний автомобіль, який є об`єктом права їх спільної сумісної власності, право власності на який зареєстровано за відповідачем, суд дійшов висновку, що позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позов, пред`явлений ОСОБА_1 є обґрунтований та підлягає до задоволення, про що й не заперечує сама позивачка. Викладені у позові обставини підтверджуються наданими доказами. Оскільки спірний житловий будинок побудований та оформлено право власності сторонами за час зареєстрованого шлюбу, а автомобіль куплений під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, він є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. У зв`язку з тим, що до ОСОБА_1 переходить право власності на 1/2 частину житлового будинку, то до неї також переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності на будинок, відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
З приводу стягнення судових витрат судом встановлено наступне.
Згідно з п.3) ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.
Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2100,00 грн., оскільки судом задоволено позовні вимоги в повному обсязі, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2100,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60-62, 65, 70, 105, 110,112 СК України, ст.ст. 368,377 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 4,6,8,10-13, 17-18, 141, 259, 263-265, 274-275, 279, 430 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.
Припинити право спільної сумісної власностіОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП  НОМЕР_5 , право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер:5620885400:01:002:0023, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1965 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі статті 120 Земельного кодексу України.
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на автомобіль марки «AUDI», моделі А4, номер шасі НОМЕР_2 , 1999 року випуску, cинього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації – 21.12.2021.
Виділити у особисту приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2  автомобіль, марки «AUDI», модель А4, номер шасі НОМЕР_2 , 1999 року випуску, НОМЕР_6 кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації – 21.12.2021.
У порядку поділу спільного майна подружжя стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП  НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 , 1/2 частку вартості автомобіля марки «AUDI», моделі А4, номер шасі НОМЕР_2 , 1999 року випуску, cинього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації – 21.12.2021, у сумі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок..
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП  НОМЕР_5  на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 сплачений судовий збір в розмірі 2100 (дві тисячі сто) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: Котик Л.О. 

Учасники процесу: 
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса - АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований за адресою згідно відповіді з ЄДДР – АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .