ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/5212/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), у якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) у період з 01.01.2020р. по 04.02.2026р. включно грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення), одноразових додаткових видів грошового забезпечення, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) грошового забезпечення (у тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, щомісячної премії та інші доплати у відсотковому значенні, що виплачені при проходженні служби) за період з 01.01.2020р. по 04.02.2026р. включно, одноразових додаткових видів грошового забезпечення (у тому числі допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби) та компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, які були виплачені у вказаному періоді, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020р., на 01.01.2021р., на 01.01.2022р., на 01.01.2023р., на 01.01.2024р., на 01.01.2025р. та на 01.01.2026р., на відповідні тарифні коефіцієнти згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінет Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017р. № 704, та провести його виплату з урахуванням раніше виплачених сум, а також із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. № 44.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та наказом командира НОМЕР_4 окремої бригади армійської авіації (по особовому складу) від 02.02.2026 № 5-РС був звільнений з військової служби в запас за станом здоров`я, а наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.02.2026 № 35 виключений зі списків особового складу частини з 04.02.2026. У період проходження служби з 01.01.2020 по 04.02.2026 грошове забезпечення позивачу нараховувалося та виплачувалося відповідачем. Позивач вказує, що згідно з отриманими на адвокатський запит довідкою № 123 від 25.02.2026 та довідкою-розрахунком № 124 від 25.02.2026 у цей період розмір посадового окладу та окладу за військовим званням обчислювався шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 (1762 грн.), на відповідний тарифний коефіцієнт. Натомість, на думку позивача, з огляду на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, якою скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, та з огляду на щорічне зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, належний розмір цих окладів мав визначатися виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Оскільки додаткові та одноразові види грошового забезпечення обчислюються у відсотковому співвідношенні від посадового окладу та окладу за військовим званням, вони також підлягають перерахунку. Позивач вважає, що зменшення розрахункової величини постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 до фіксованих 1762 грн. звужує обсяг його прав, суперечить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, у зв`язку з чим звернувся до суду.
Ухвалою від 30.03.2026 суд відкрив провадження у справі та вирішив проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою від 09.06.2026 у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено.
08.04.2026 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 28999), в якому відповідач проти задоволення позову заперечує повністю. Відзив обґрунтований тим, що з дня набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 діяла редакція п. 4 Постанови № 704 із розрахунковою величиною “не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати”, застосування якої прямо суперечить п. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII, а з 20.05.2023 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 розрахунковою величиною є фіксована сума 1762 грн. Відповідач наполягає, що нарахування й виплати позивачу здійснені правомірно, відповідно до чинної редакції Постанови № 704.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Оскільки клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не надходило, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , на момент звільнення обіймав посаду командира відділення технічного взводу технічної роти батальйону аеродромно-технічного забезпечення, мав військове звання - молодший сержант.
Наказом командира НОМЕР_4 окремої бригади армійської авіації (по особовому складу) від 02.02.2026 № 5-РС позивача звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я, а наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.02.2026 № 35 виключено зі списків особового складу частини з 04.02.2026.
12.02.2026 представник позивача адвокат Ліпенко Ю.К. звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом № 64/26 про надання довідок щодо виплаченого грошового забезпечення, індексації та розрахунку виплат при звільненні. 
На виконання запиту відповідач листом від 13.03.2026 надав довідку № 123 від 25.02.2026 щодо нарахованого грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 04.02.2026 та довідку-розрахунок виплат при звільненні № 124 від 25.02.2026.
Із зазначених довідок та грошового атестата вбачається, що у період з 01.01.2020 по 04.02.2026 при обчисленні грошового забезпечення позивача (у тому числі основних, щомісячних додаткових та одноразових додаткових видів, а також компенсації за невикористані відпустки) розмір посадового окладу та окладу за військовим званням визначався шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 (1762 грн.), а після 20.05.2023 - фіксованої величини 1762 грн., на відповідний тарифний коефіцієнт.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон № 2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
На реалізацію наведених приписів 30.08.2017 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (далі - Постанова № 704), яка набрала чинності 01.03.2018 та якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням (додатки 1, 12, 13, 14), а п. 2 установлено, що грошове забезпечення складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 Постанови № 704 у первинній редакції встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 п. 4 Постанови № 704 викладено в редакції, згідно з якою зазначені оклади визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт. 
Саме в цій редакції п. 4 діяв на момент набрання чинності Постановою № 704 (01.03.2018).
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022, визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103. 
Згідно з ч. 2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Закон України від 05.10.2000 № 2017-III “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” визначає, що базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти (ст. 6). Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. 
При цьому, згідно з ч. 2 ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України та порядок встановлення державних стандартів.
Відтак зазначення у п. 4 Постанови № 704 у формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення. Разом з цим Кабінет Міністрів України не уповноважений установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 № 2629-VIII “Про Державний бюджет України на 2019 рік” було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року. 
Натомість закони України про Державний бюджет України на 2020 - 2025 роки (№ 294-IX, № 1082-IX, № 1928-IX, № 2710-IX, № 3460-IX, № 4059-IX) та на 2026 рік (№ 4695-IX) подібних застережень щодо застосування прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2018, не містять.
Отже, положення п. 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, не входили в суперечність з актом вищої юридичної сили лише до 01.01.2020 - набрання чинності Законом № 294-IX.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).
З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що з 01.01.2020 положення п. 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно з якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік. 
Відтак, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, а саме із використанням для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що внаслідок скасування п. 6 Постанови № 103 підлягає застосуванню розрахункова величина “не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати”, яка суперечить Закону № 1774-VIII, з огляду на таке.
Встановлене положеннями п. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням. Позивач у цьому спорі оскаржує застосування саме розміру прожиткового мінімуму, а не розміру мінімальної заробітної плати.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, від 19.10.2022 у справі № 400/6214/21, від 28.02.2023 у справі № 380/18850/21, від 23.05.2023 у справі № 380/22021/21, а також у постановах від 31.08.2022 у справі № 120/8603/21-а, від 12.09.2022 у справі № 500/1813/21 та від 14.09.2022 у справі № 500/1886/21, які в силу ч. 5 ст. 242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” враховуються судом при вирішенні цього спору.
Щодо доводів відповідача про застосування у період з 20.05.2023 фіксованої розрахункової величини 1762 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, то суд зазначає таке.
Постановою № 481, яка набрала чинності з 20.05.2023, абз. 1 п. 4 Постанови № 704 викладено в редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями розраховуються виходячи з розміру 1762 грн. та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт. Установивши фіксовану розрахункову величину 1762 грн., Кабінет Міністрів України унеможливив щорічний перерахунок грошового забезпечення зі зміною розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який визначається щорічно законом про Державний бюджет України, та фактично зменшив існуючий розмір посадових окладів і окладів за військовими (спеціальними) званнями, що на момент прийняття Постанови № 481 розраховувались виходячи із прожиткового мінімуму 2684 грн., встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік”.
Згідно зі ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005 зазначено, що звуження обсягу прав і свобод - це зменшення, зокрема, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод.
Суд враховує, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано протиправним та нечинним п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до п. 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахункової величини у фіксованому розмірі 1762,00 грн. як такого, що суперечить нормам розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 1774-VIII та не підлягає застосуванню. 
Аналогічна правова позиція про невідповідність п. 4 Постанови № 704 в редакції Постанови № 481 нормативно-правовим актам вищої юридичної сили висловлена колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 03.12.2025 у справі № 520/5814/24.
За таких обставин суд доходить висновку, що ані положення п. 4 Постанови № 704 у частині застосування розрахункової величини “не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати”, ані положення п. 4 цієї Постанови в редакції Постанови № 481 щодо фіксованої величини 1762 грн. не можуть бути застосовані до спірних правовідносин як такі, що не відповідають нормативно-правовим актам вищої юридичної сили. Розрахунковою величиною для визначення розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням позивача за весь оскаржуваний період є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законами про Державний бюджет України, з 01.01.2020 становив 2102 грн., з 01.01.2021 - 2270 грн., з 01.01.2022 - 2481 грн., з 01.01.2023 - 2684 грн., з 01.01.2024 та з 01.01.2025 - 3028 грн., з 01.01.2026 - 3328 грн., тобто у кожному з років оскаржуваного періоду перевищував як величину 1762 грн., так і прожитковий мінімум, встановлений на 01.01.2018. 
Отже, обчислення відповідачем грошового забезпечення позивача виходячи з розрахункової величини 1762 грн. призвело до нарахування та виплати грошового забезпечення у зменшеному розмірі.
Оскільки щомісячні додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення (зокрема надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія, допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, одноразова грошова допомога при звільненні), а також компенсація за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки обчислюються у відсотковому співвідношенні від посадового окладу та окладу за військовим званням, перерахунок останніх зумовлює необхідність відповідного перерахунку похідних від них виплат за весь оскаржуваний період.
Щодо вимоги позивача про одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб суд зазначає таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44). 
Згідно з п. 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою відповідного грошового забезпечення.
Оскільки індексація є складовою грошового забезпечення, з якого при виплаті утримується податок з доходів фізичних осіб, позивач має право на одночасну компенсацію сум цього податку, утриманих із донарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення. 
Наведене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 22.06.2018 у справі № 812/1048/17, від 25.06.2020 у справі № 825/761/17, від 27.07.2023 у справі № 380/813/22 та від 27.06.2024 у справі № 580/602/22, відповідно до яких військовослужбовці, у тому числі звільнені зі служби, мають право на отримання компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, утриманих із грошового забезпечення, виплаченого у зв`язку з проходженням служби.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить із принципу верховенства права та принципу ефективності захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, яка звернулась за судовим захистом, без необхідності її додаткових звернень. Спосіб відновлення порушеного права шляхом зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити індексацію із застосуванням січня 2008 року як базового місяця є ефективним, оскільки виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень та унеможливлює повторне звернення позивача до суду.
Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для виплати грошового забезпечення одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Суд також зважає на сталу практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою, коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом та особа очевидно відповідає встановленим для неї критеріям, у такої особи виникає виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а державні органи не можуть свідомо відмовляти у відповідних виплатах, доки чинне правове положення залишається чинним (рішення у справах “Кечко проти України”, заява № 63134/00, та “Сук проти України”, заява № 10972/05).
Таким чином, суд приходить до висновку, що дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачу у період з 29.01.2020 (з дня ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18) по 04.02.2026 включно грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні відпусток без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, є протиправними, а належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач належними та допустимими доказами правомірності оскаржуваних дій не довів.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.
Судові витрати не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п.15 розділу VII “Перехідні положення” КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 у період з 29.01.2020 по 04.02.2026 включно грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) грошового забезпечення (у тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, щомісячної премії та інших доплат у відсотковому значенні, що виплачені при проходженні служби) за період з 29.01.2020 по 04.02.2026 включно, одноразових додаткових видів грошового забезпечення (у тому числі допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби) та компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, які були виплачені у вказаному періоді, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022, на 01.01.2023, на 01.01.2024, на 01.01.2025 та на 01.01.2026, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, та провести його виплату з урахуванням раніше виплачених сум, а також із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 22.06.2026.

Суддя Потабенко В.А.