Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(ЗАОЧНЕ)
05.05.2026  	Справа №607/4563/26 Провадження №2/607/3658/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М., за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання трудових відносин припиненими, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , звернулася в суд із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в якому просить визнати припиненими трудові відносини між сторонами.
Позов мотивовано тим, що позивачка з серпня 2020 року працювала у відповідачки та отримувала у неї дохід по грудень 2021 року. ФОП ОСОБА_2 припинила свою підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , за власним рішенням з 02.10.2022. з 24.01.2024 ФОП ОСОБА_2 розпочала підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_2 . 29.01.2026 позивачка направила відповідачці рекомендований лист із заявою про звільнення. Відповідачка отримала поштове відправлення 09.02.2026, проте звільнення не відбулося. Наявність вказаної обставини унеможливлює влаштування позивачки на нову роботу.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін.
У судове засідання представник позивача не з`явився.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомленою про дату, час та місце судового засідання. Правом на подання відзиву відповідачка не скористалася та не подала заяву про розгляд справи без її участі, тому суд постановив проводити заочний розгляд справи.
Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
З відомостей про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 22.01.2026 вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_2 та з її заробітної плати здійснювалися відрахування до пенсійного фонду за період з серпня 2020 року по грудень 2021 року (а.с.7-9).
Згідно з витягом з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 02.10.2022 припинила підприємницьку діяльність, яку здійснювала за адресою: АДРЕСА_1 . 24.01.2024 ФОП ОСОБА_2 почала здійснювати підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).
29.01.2026 ОСОБА_1 направила ОСОБА_4 рекомендованим листом (номер відправлення – 4600100531706) заяву про звільнення за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України (а.с. 10, 14).
З інформації щодо поштового відправлення № 4600100531706, яка міститься на веб-сайті Укрпошти встановлено, що відправлення вручено адресату 04.02.2026.
Розглянувши справу, суд доходить такого висновку.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.
Згідно із статтею 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно із статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ст. 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору якими, крім іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40, 41).
Так, згідно із частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Трудовий договір припиняється тільки за наявності підстав для його припинення. Підставою припинення договору є юридичний факт або сукупність юридичних фактів, закріплених у законі та необхідних для припинення трудового договору. Вони поділяються на два види: 1) дії (життєві ситуації, що відбуваються за волею людей; вольові акти їх поведінки) сторін трудового договору або осіб, які не є його сторонами; 2) події (життєві обставини, настання яких не залежить від волі та свідомості людей: закінчення строку трудового договору; смерть працівника або роботодавця - фізичної особи тощо).
У законодавстві про працю України встановлено вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з метою охорони трудових прав громадян. Так, підстави припинення трудового договору окреслені у статті 36 та інших статтях КЗпП України й залежно від того, хто є ініціатором припинення трудового договору, підстави поділяються на такі групи: припинення трудового договору за спільною (взаємною) ініціативою сторін трудового договору (наприклад, угода сторін, закінчення строку); розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.38,39 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (ст.40,41 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи осіб, які не є його стороною (третіх осіб) (п. 3, 7 ст. 36, ст. 45 КЗпП України та ін.).
Отже, розірвання трудового договору стосується лише випадків, коли трудовий договір припиняється з ініціативи будь-якої з його сторін.
За положеннями статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За будь-яких умов припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору).
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2020 року працює у ФОП ОСОБА_2 , в якої отримувала заробітну плату до грудня 2021 року.
Окрім того, встановлено, що ОСОБА_1 , користуючись своїм правом на розірвання трудового договору з ФОП ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку, 29.01.2026 на адресу зареєстрованого місцезнаходження відповідача направила рекомендованим листом заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, тобто висловила своє бажання щодо припинення роботи у даної фізичної особи-підприємця, проте будь-якої відповіді на свою заяву не одержала.
При цьому, суд встановив, що лист вручено адресату 04.02.2026.
ФОП ОСОБА_2 , всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин і звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, жодних дій не вчинила, наказ про звільнення останньої з роботи не видано.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, відповідачем не прийнято рішення відповідно до вимог діючого трудового законодавства у встановлені строки.
Оскільки заява про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 залишилась без належного реагування, сторони не домовились про день звільнення працівника, тому суд при визначенні дати звільнення виходить з загальної норми частини першої статті 38 КЗпП України, тобто два тижні від подання заяви про звільнення. Таким чином, оскільки заява про звільнення отримана відповідачем 13.09.2023, датою звільнення позивача слід вважати 19.02.2026.
Згідно із положеннями статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Враховуючи конкретні обставини цієї справи та факт порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України.
Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі №757/61865/16-ц.
У зв`язку з вищенаведеним, суд доходить переконання, що позов ОСОБА_1 слід задоволити та визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_1 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 19.02.2026 у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1064,96 грн за позовну вимогу про припинення трудових відносин.
Керуючись статтями 12, 81, 141, 263-265,280-283, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
Позов задовольнити.
Визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_1 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 19.02.2026 у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1064 гривень 96 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів здати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Тернопільського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 05.05.2026.
Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , фактична адреса проживання (ВПО): АДРЕСА_4 , РНОКПП – НОМЕР_1 .
Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_2 .
Головуючий суддя    	В. М. Позняк