Дата документу 09.04.2026
Справа № 334/8999/25
Провадження № 2/334/552/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С., за участю представника відповідача Діденко Р.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сосновий Бір-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг 
встановив:
Позивач в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Сосновий Бір-Сервіс» звернувся до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 214807,01 гривень - заборгованості за договором про надання послуг з комплексного обслуговування нерухомого майна відповідача. 
На підставі протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, дана справа надійшла у провадження судді Козлової Н.Ю.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 29.10.2025 року було відкрито провадження по даній справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 12 січня 2025 року.
Відповідачка ОСОБА_1 в особі свого представника, адвоката Діденко Р.А. скориставшись своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, надіслала його до суду та зазначила, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а також ґрунтуються на викривленні фактичних обставин справи та неправильному застосуванні норм матеріального права, що підтверджується наступними доводами. У зв`язку з чим, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Представник позивача, у свою чергу подав відповідь на відзив у якій просив суд залишити без розгляду відзив відповідача на позовну заяву у зв`язку з пропуском процесуального строку на його подання та відсутністю доказів поважності причин пропуску. У разі прийняття відзиву до розгляду – відхилити викладені в ньому аргументи як безпідставні. Позовні вимоги ТОВ «СОСНОВИЙ БІР – СЕРВІС» до ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Заперечення на відповідь на відзив та письмові докази, які надійшли до суду від представника відповідача долучені судом до матеріалів справи.
У судове засідання представник позивача не з`явився, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутністю представника позивача. Просив суд ухвалити рішення з підстав викладених у позові, відповіді на відзив та долучених письмових доказів.
Представник відповідача, який приймав участь у режимі відео конференцзв`язку просив суд відмовити позивачу у позові.
Обґрунтовуючи свої заперечення, представник відповідача доводив, що посилання позивача в позовній заяві на ст. 629, 901 ЦК України та твердження про нібито належне виконання ним своїх зобов`язань і «повне прийняття» послуг відповідачем є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Зокрема, твердження позивача у позові про те, що за весь період заборгованості від відповідача «не надходило жодних письмових скарг чи претензій щодо обсягу, строків або якості наданих послуг. Це свідчить про повне та беззастережне прийняття послуг», не відповідає дійсності, оскільки, по-перше: Відповідач неодноразово у письмовому вигляді повідомляла позивача про неналежне виконання договору та фактичне ненадання повного комплексу послуг, передбачених додатком № 1 до договору, зокрема: листом від 28.02.2025, у якому відповідач прямо зазначила, що позивач надає лише одну послугу замість повного комплексу, та у зв`язку з цим відмовилась від договору з 01.03.2025; листом від 25.03.2025, у якому повторно наголошено на відсутності правових підстав для нарахування плати за ненадані послуги та необхідності перерахунку. По-друге: відповідач не приймала надані позивачем послуги як належні та повні, що прямо підтверджується змістом зазначених листів, у яких заперечується факт надання повного обсягу послуг; ставиться під сумнів правомірність нарахувань за договором; заявляється про односторонню відмову від договору з 01.03.2025 через систематичне неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань. 
Отже, на переконання представника відповідача, твердження позивача про «повне та беззастережне прийняття відповідачем послуг» є неправдивим та не підтверджується жодними належними доказами. Навпаки, матеріали справи свідчать про наявність з боку відповідача письмових заперечень щодо обсягу та належності наданих послуг, а також про одностороннє розірвання відповідачем з 01.03.2025 договору (тобто відмови від договору), що повністю спростовує доводи позивача.
Також, представник відповідача вважає, що долучені позивачем до позову копії листів та рахунків, є неналежними письмовими доказами у справі, оскільки останні, не відповідають вимогам щодо належності, допустимості та достовірності.
Підсумовуючи вищевикладене, представник відповідача просив суд врахувати вказані обставини та відмовити позивачу у позові.
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази подані позивачем в обґрунтування позову та докази на спростування доводів позивача, суд дійшов наступного висновку: 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
З наданих суду доводів в обґрунтування позовних вимог вбачається, що 01.10.2024 між ТОВ «Сосновий Бір-Сервіс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг № СБ-22/1.
Відповідно до умов п. 1.1. Договору Позивач (за Договором – виконавець) надає Відповідачу (за Договором – замовнику) послуги, зазначені в Додатку № 1 до даного Договору, а Відповідач зобов`язується своєчасно вносити плату в розмірі та на умовах, встановлених цим Договором, за надані послуги з обслуговування об`єкту нерухомого майна, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 3223155400:05:002:0188, а саме: прибирання території котеджного містечка, належне утримання місць загального користування та забезпечення їх санітарного стану; утримання доріг та контрольно-пропускних пунктів у належному (задовільному) стані; організація збирання та вивезення побутових відходів; обслуговування доріг (проїжджої та пішохідної зон); поливання клумб і газонів у місцях загального користування котеджного містечка; прибирання листя в місцях загального користування котеджного містечка; прибирання та вивезення снігу, посипання території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами; адміністрування рахунків та ведення обліку оплат за договором; інші послуги, пов`язані з підтриманням систем життєзабезпечення котеджного містечка. Наведений перелік послуг є істотною умовою договору та визначає предмет зобов`язання позивача перед відповідачем, як замовником. При цьому зобов`язання позивача мають систематичний (щомісячний) характер, оскільки оплата за договором нараховується саме за місяць комплексного обслуговування.
У лютому 2025 року, відповідачка ОСОБА_1 отримала лист позивача від 15.01.2025 за вих. № 6, у якому останній стверджував, що ним надається повний перелік послуг, передбачений додатком № 1 до договору, де кожному власнику будинку на території котеджного містечка незалежно від факту проживання. У зазначеному листі позивач також вказував, що за період жовтень 2024 року – грудень 2024 року він належним чином надав відповідачу послуги на загальну суму 48 534,00 грн (з урахуванням «додатково вивезеного сміття»), зокрема: жовтень 2024 року – 16 078,00 грн; листопад 2024 року – 16 228,00 грн; грудень 2024 року – 16 228,00 грн. 
Крім того, у цьому ж листі від 15.01.2025 позивач зазначав, що «єдиною складовою послуг, яка може не нараховуватися у разі непроживання у будинку, є організація збирання та вивезення побутових відходів», вартість якої, за твердженням позивача, становить 860,00 грн на місяць.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме - листа відповіді від 28.02.2025, яку надав суду та стороні по справі представник відповідача, за наслідками розгляду листа позивача від 15.01.2025 за вих. № 6, ОСОБА_1 надіслала лист ТОВ «Сосновий Бір-сервіс» від 28.02.2025, у якому зазначила, що вона відмовляється оплачувати виставлену позивачем суму за період з жовтня 2024 року по грудень 2024 року, оскільки ТОВ «Сосновий Бір-сервіс» не надавав обсягу послуг, передбачених додатком № 1 до договору, а фактично надав лише одну послугу, а саме: організацію збирання та вивезення побутових відходів, яка коштує 860 грн., у зв`язку з чим ТОВ «Сосновий Бір-сервіс» зобов`язаний був здійснити відповідний перерахунок вартості послуг, чого зроблено не було. 
Також, у своєму листі-відповіді, відповідач зазначала, що в внаслідок того, що позивач не надавав повного обсягу послуг, передбачених додатком № 1 до договору, вона, керуючись вимогами ч.1 ст. 907 ЦК України, прийняла рішення в односторонньому порядку відмовитися від договору про надання послуг з 01.03.2025 та, як наслідок, з цієї календарної дати (тобто з 01.03.2025) договір слід вважати розірваним. 
З огляду на вищевикладене, просила виконавця, тобто позивача по справі, з 01.03.2025 припинити надання замовнику послуг по договору, а звідси замовник з цієї дати (тобто з 01.03.2025) вже не буде оплачувати виконавцю будь-які рахунки по договору. 
Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Вимоги ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачають, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно вимог ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Отже, вказане свідчить, що зобов`язання щодо оплати послуг виникає внаслідок їх виконання (тобто надання).
Як свідчать матеріали справи, позивач незважаючи на обізнаність розірвання договору в односторонньому порядку, продовжував нараховувати плату за послуги, які фактично не надавав відповідачу.
Відповідний висновок суду ґрунтується на відсутності доказів з боку представника позивача, що такі послуги надавалися. Тобто, позивачем не надано суду доказів щодо жодної конкретної послуги, яка б була надана відповідачу на виконання умов договору.
Також, свідченням факту не виконання позивачем своїх обов`язків за договором в частині надання усього переліку послуг, обумовлено надісланням відповідачем на адресу позивача листа від 28.02.2025 та повторного листа від 25.03.2025, в яких відповідач наголошував на тому, що позивачем надавалася лише одна послуга замість повного комплексу, передбаченого договором. Факт отримання позивачем вищевказаних письмових звернень відповідача, доводиться наявними в матеріалах доказів, а саме змісту долучених до позову листів позивача. Так, зокрема, позивачем було долучено до позову свій лист від 17.03.2025 №8, зі змісту якого вбачається, що він складений у відповідь на звернення відповідача, а саме на лист від 25.03.2025. 
Суд критично ставиться на посилання представника позивача у позовній заяві на ст. 629, 901 ЦК України з твердженням про належне виконання ним своїх зобов`язань і повне прийняття послуг відповідачем, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи. 
Зокрема, твердження позивача у позові про те, що за весь період заборгованості від відповідача не надходило жодних письмових скарг чи претензій щодо обсягу, строків або якості наданих послуг, що свідчить про повне та беззастережне прийняття послуг, не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи існує переписка відповідача з позивачем про неналежне виконання договору та фактичне ненадання повного комплексу послуг, передбачених додатком № 1 до договору, зокрема: листом від 28.02.2025, у якому відповідач прямо зазначила, що позивач надає лише одну послугу замість повного комплексу, та у зв`язку з цим відмовилась від договору з 01.03.2025; листом від 25.03.2025, у якому повторно наголошено на відсутності правових підстав для нарахування плати за ненадані послуги та необхідності перерахунку. Крім того, відповідач не приймала надані позивачем послуги як належні та повні, що прямо підтверджується змістом зазначених листів, у яких заперечується факт надання повного обсягу послуг; правомірність нарахувань за договором та одностороння відмова від договору з 01.03.2025 через систематичне неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань. 
Отже, твердження позивача про повне та беззастережне прийняття відповідачем послуг не підтверджується жодними належними доказами. 
Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. 
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. 
У даному випадку, долучені позивачем до позову копії листів та рахунків, суд вважає неналежними, оскільки останні, не відповідають вимогам щодо належності, допустимості та достовірності, з огляду на наступне.
Так, позивач долучив до позову копії листів від 03.04.2025 за вих. №9, від 14.04.2025 за вих. №10, від 03.06.2025 за вих.№11 та рахунків від 04.11.2024 № 0197, від 05.12.2024 № 0220, від 08.01.2025 № 0008, від 05.02.2025 № 0036, від 04.03.2025 № 0064, від 03.04.2025 № 0104, від 02.05.2025 № 0134 від 03.06.2025 № 0144, від 03.07.2025 № 0171, які на його думку доводять факт надання послуг по договору. Водночас до матеріалів справи не долучено жодних доказів направлення таких листів та рахунків відповідачу, доказів отримання їх ОСОБА_1 . Отже, відсутність доказів направлення та вручення вказаних листів та рахунків спростовує твердження позивача про прострочення оплати відповідачем, а самі листи та рахунки не можуть вважатись належними та допустимими доказами, як надання послуг та наявності заборгованості.
Щодо посилання позивача на те, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, суд зазначає наступне.
Відповідне питання врегульоване вимогами ч. 4 ст. 631 ЦК України, згідно якої закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Тобто, ч. 4 ст. 631 ЦК України врегульовано питання виконання зобов`язання, за умови закінчення строку дії договору, а ні питання, яке стосується односторонньої відмови від договору, яке врегульоване ч. 1 ст. 907 ЦК України. При цьому жодна норма діючого законодавства, у т. ч. вимоги ч. 4 ст. 631 та ч. 1 ст.907 ЦК України, не встановлюють застережень, що сторона, у якої є невиконанні зобов`язання по договору про надання послуг, нібито позбавляється права відмовитися від такого договору в односторонньому порядку, що вкотре доводить необґрунтованість доводів позивача. 
Представник відповідача наголошував у судовому засіданні, що відповідач ОСОБА_1 відмовлявся не від своїх зобов`язань, які можливо виникли у неї під час дії договору, тобто з 01.10.2024 по 28.02.2025 (при умові їх належного доведення зі сторони виконавця), а відмовлялася від самого договору, тобто від послуг, які виконавець повинен надавати замовнику, як це передбачено імперативними вимогами ч. 1 ст. 907 ЦК України.
При цьому, умовами договору не передбачено для замовника (Відповідача по справі), а ні способу такої відмови, а ні строків попередження виконавця (Позивача) про таку відмову, а отже замовник (Відповідач) не порушив жодної умови договору, коли застосував своє право на односторонню відмову від нього, яке йому надане імперативними вимогами ч. 1 ст. 907 ЦК України.
З наведеного вбачається, що погоджений сторонами у п. 5.1. договору строк його дії, жодним чином не обмежує для відповідача можливість реалізувати своє право на односторонню відмову від договору, оскільки це не заборонено законом та/або Договором, а навпаки, прямо передбачене ч. 1 ст.907 ЦК України. 
Також, позивачем заявлена вимога про стягнення заборгованості за період до 01.03.2025 року ( у період дії договору) та і після його розірвання відповідачем в односторонньому порядку. 
Суд вважає такі вимоги безпідставними та необґрунтованими виходячи з наступного:
Так, з досліджених судом письмових доказів, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , керуючись вимогами ч. 1 ст. 907 ЦК України, в односторонньому порядку розірвала договір з ТОВ «Сосновий Бір-Сервіс» з 01.03.2025, про що позивач був належним чином письмово повідомлений листом відповідача від 28.02.2025. Отже, нарахування будь-яких сум за період після 01.03.2025 є протиправним та таким, що не ґрунтується ані на договорі, ані на законі, оскільки з цієї дати (тобто з 01.03.2025) договірні зобов`язання між сторонами припинилися, а отже відсутні будь-які правові підстави для нарахування плати за послуги після припинення дії договору. 
Разом з тим, вимоги позивача є безпідставними також і в частині заявленої заборгованості за період з жовтня 2024 року по 28.02.2025, оскільки у зазначений період позивач не надавав відповідачу повного обсягу послуг, передбачених додатком № 1 до договору, а фактично надавав лише одну послугу – організацію збирання та вивезення побутових відходів, вартість якої, за твердженням позивача, становить 860,00 грн на місяць. 
За таких обставин позивач був зобов`язаний при виставленні рахунків врахувати фактичний обсяг наданих послуг та здійснити відповідний перерахунок вартості послуг. Проте позивач такого перерахунку не здійснив та безпідставно нарахував плату за весь комплекс послуг, які фактично не надавалися, що доводиться обставинами, вказаними вище. 
Відносно формування розрахунку заборгованості за період з жовтня 2024 року по вересень 2025 року у загальному розмірі 187 662,00 грн., суд зазначає, що відповідно до п. 2.1 договору про надання послуг № СБ-22/1 від 01.10.2024, розмір щомісячної плати на момент укладення договору становить суму, визначену у додатку №1 до договору.
Згідно з додатком № 1 до договору, вартість комплексу послуг з обслуговування об`єкта нерухомого майна у 2024 році становить 14 098,00 грн на місяць.
Відповідно до п. 2.7 договору, замовник зобов`язаний здійснювати оплату не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі рахунків, виставлених виконавцем. Таким чином, договором прямо передбачено фіксований розмір щомісячної плати; оплату виключно в межах вартості, погодженої сторонами; відсутність у виконавця права в односторонньому порядку змінювати структуру ціни, вводити додаткові складові платежу або нараховувати будь-які суми, не передбачені договором та додатком № 1. 
Позивач надав до матеріалів справи наступні рахунки: рахунок від 04.11.2024 № 0197 за жовтень 2024 року на суму 16 078,00 грн, яка складається з: 14 098,00 грн – комплексне обслуговування та 1 980,00 грн – додаткові нарахування; рахунок від 05.12.2024 № 0220 за листопад 2024 року на суму 16 228,00 грн яка складається з: 14 098,00 грн. комплексне обслуговування + 2 130,00 грн. додаткові нарахування; рахунок від 08.01.2025 № 0008 за грудень 2024 року на суму 16 228,00 грн яка складається з: 14 098,00 грн. комплексне обслуговування + 2 130,00 грн. додаткові нарахування; рахунок від 05.02.2025 № 0036 за січень 2025 року на суму 15 148,00 грн яка складається з: 14 098,00 грн. комплексне обслуговування + 1 050,00 грн додаткові нарахування; рахунок від 04.03.2025 № 0064 за лютий 2025 року на суму 14 203,00 грн яка складається з: 14 098,00 грн. комплексне обслуговування + 105,00 грн додаткові нарахування; рахунок від 03.04.2025 № 0104 за березень 2025 року на суму 14 098,00 грн; рахунок від 02.05.2025 № 0134 за квітень 2025 року на суму 13 148,00 грн. комплексне обслуговування; рахунок від 03.06.2025 № 0144 за травень 2025 року на суму 13 148,00 грн. комплексне обслуговування; рахунок від 03.07.2025 № 0171 за червень 2025 року на суму 13 323,00 грн., яка складається з: 13 148,00 грн. комплексне обслуговування + 175,00 грн додаткові нарахування. При цьому, суду не надано жодної правової підстави для нарахування «додаткових нарахувань». Жоден із вище перелічених рахунків не містить посилання на конкретні пункти договору або додатку № 1, які б передбачали можливість формування таких «додаткових» сум, а також не містить правового обґрунтування зміни вартості комплексних послуг в односторонньому порядку позивачем (Виконавцем) як в бік її збільшення, так і в бік її зменшення. 
Позивач у позовній заяві зазначає, що основна сума заборгованості за період з жовтня 2024 року по вересень 2025 року становить 187 662,00 грн. Водночас загальна сума всіх рахунків, які фактично долучені позивачем до матеріалів справи за період з жовтня 2024 року по червень 2025 року, становить 131 602,00 грн. Таким чином, різниця між сумою основного боргу, заявленою у позові та сумою, підтвердженою рахунками, становить 56 060,00 грн. (з розрахунку 187 662,00 грн. – 131 602,00 грн.).
У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Позивач не скористався своїм правом бути присутнім у судовому засіданні та довести обставини пред`явлення такого позову, його обґрунтування та надати суду доводи щодо відповідного розрахунку. У позові та долучених письмових доказів, представник позивача просив суд ухвалити рішення з підстав викладених у позовній заяві та долучених письмових доказів. Проте, все вищенаведене беззаперечно та достеменно свідчить, що позивачем не доведено та не долучено до позову жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості у розмірі 187 662,00 грн. 
Відсутність належних доказів в обґрунтування позовних вимог основної суми заборгованості у розмірі 187 662,00 грн., виключає можливість обчислення будь яких похідних фінансових санкцій, оскільки відсутня базова сума простроченого грошового зобов`язання, з якої можуть нараховуватися 3% річних, інфляційні втрати чи штраф. Відповідні обставини є беззаперечним та достеменним доказом того, що позивач не довів належними до допустимим письмовими доказами як факт надання відповідних послуг відповідачу, а також правовий механізм нарахування плати за ці послуги та правові підстави для нарахування похідних фінансових санкцій (3% річних, інфляційні втрати та штрафу). 
Сукупність наведених судом обставин, свідчить про формальність виставлених рахунків відповідачу за комплекс робіт, які фактично не надавалися. 
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання послуг задоволенню не підлягають. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову повністю, судові витрати слід залишити за позивачем. 
Керуючись ст. ст. 524- 527, 530, 546-549, 551, 610-612, 629, 901 ЦК України та у відповідності до ст .ст. 10 - 13, 81, 141, 258-265, ст. 267-268, 274-279, 280-289 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сосновий Бір-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг - відмовити у повному обсязі. 
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: Козлова Н. Ю.