ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/6483/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), у якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо відмови здійснити внесення актуальної інформації до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а саме інформації, згідно якої ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) виключений з військового обліку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити внесення актуальної інформації щодо ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а саме інформації, згідно якої ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) виключений з військового обліку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що по досягненню ним граничного віку перебування в запасі, який за законодавством, чинним на той час для осіб рядового складу становив 40 років, він автоматично перестав відноситися до категорій військового обліку та був виключений з військового обліку у 2013 році. На думку позивача, зміни, внесені Законом України від 22.07.2014 № 1604-VII, якими граничний вік перебування у запасі підвищено до 60 років, не мають зворотної дії в часі та не застосовуються до осіб, які вже були виключені з військового обліку. 14.01.2026 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо виключення з військового обліку, однак отримав лист, яким його повідомлено про необхідність звернутися до ІНФОРМАЦІЯ_4 (Броди). Вважаючи таку відповідь неправомірною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою від 13.04.2026 суддя відкрила провадження у справі та вирішила проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників сторін.
28.04.2026 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 34936), у якому проти задоволення позову заперечує повністю, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відзив обґрунтований тим, що відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній з 13.08.2014) граничний вік перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду рядового складу становить 60 років, тож позивач, який цього віку не досяг, є особою, що підпадає під дію Закону як військовозобов`язаний, а його перебування на військовому обліку відповідає чинному законодавству. Відповідач також зазначив, що законодавець виокремлює поняття «зняття з військового обліку» та «виключення з військового обліку», які мають різні підстави і правові наслідки, та що законне взяття (перебування) особи на військовому обліку не може вважатися звуженням змісту й обсягу її конституційних прав і свобод.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_4 (Броди), має військове звання «рядовий», військово-облікову спеціальність 790037.
Згідно з військовим квитком серії НОМЕР_2 , виданим позивачу, ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу та обліковувався як військовозобов`язаний. Запис про виключення позивача з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі у військовому квитку відсутній, що позивач не заперечує та прямо зазначає у позовній заяві.
Згідно з військово-обліковим документом, сформованим у застосунку «Резерв+», станом на час розгляду справи позивач обліковується як військовозобов`язаний, за результатами проходження військово-лікарської комісії 15.05.2024 визнаний придатним, йому надано відстрочку від призову на підставі п. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до завершення мобілізації, дані уточнено 18.05.2024.
14.01.2026 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо виключення його з військового обліку.
Листом від 30.01.2026 № 1103 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача, що при перевірці відомостей у ЄДРПВР встановлено, що він перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_4 (Броди), та що з відповідним зверненням і підтверджуючими документами про внесення відомостей щодо виключення з військового обліку йому необхідно звертатися до ІНФОРМАЦІЯ_4 (Броди).
Вважаючи відмову у внесенні відомостей про виключення з військового обліку протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правові засади військового обов`язку і військової служби, а також підстави взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) та Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 (далі - Порядок № 1487).
Згідно з ч. 2 ст. 28 Закону № 2232-ХІІ запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних. У редакції, чинній до 2014 року, для військовозобов`язаних рядового складу другого розряду граничний вік перебування в запасі становив 40 років.
Законом України від 27.03.2014 № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» граничний вік перебування у запасі військовозобов`язаних рядового складу другого розряду підвищено до 50 років, а Законом України від 22.07.2014 № 1604-VII «Про внесення змін до статті 28 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”», який набрав чинності 13.08.2014, - до 60 років. При цьому приписи Закону № 2232-ХІІ про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування у запасі, змін не зазнали.
Підстави виключення громадян з військового обліку визначені ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ, згідно з якою виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які: померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи оголошені померлими; припинили громадянство України; визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; досягли граничного віку перебування в запасі.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають, зокрема, громадяни, які були зняті з військового обліку. Натомість особи, виключені з військового обліку, повторному взяттю на облік не підлягають, окрім випадку добровільного волевиявлення.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що поняття «зняття з військового обліку» та «виключення з військового обліку» не є тотожними та мають різні правові наслідки: зняття з військового обліку допускає можливість повторного взяття військовозобов`язаного на такий облік, тоді як виключення з військового обліку є остаточним і повторного взяття на облік не передбачає. 
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.05.2025 у справі № 280/2880/24.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що ключовим для правильного вирішення цієї справи є з`ясування питання про те, чи набув позивач у минулому статусу особи, виключеної з військового обліку, та чи підлягає внесенню до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідна інформація.
Доводи позивача ґрунтуються на тому, що він був виключений з військового обліку у 2013 році автоматично, по досягненню граничного віку перебування в запасі (40 років), а тому зміни до Закону № 2232-ХІІ, якими граничний вік підвищено до 60 років, як такі, що не мають зворотної дії в часі, до нього не застосовуються.
Суд критично оцінює ці доводи з огляду на таке.
Відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ у громадянина, якого виключено з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі, до військово-облікового документа вносяться дані про виключення із військового обліку. Отже, належним та основним доказом факту виключення особи з військового обліку за досягненням граничного віку є наявність у військово-обліковому документі (військовому квитку) відповідного запису про виключення з військового обліку із зазначенням підстави такого виключення.
Як встановлено судом та прямо визнано самим позивачем у позовній заяві, у його військовому квитку серії НОМЕР_2 запис про виключення з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі відсутній. Жодних інших доказів, які б підтверджували факт виключення позивача з військового обліку у 2013 році (довідки, рішення, інші документи компетентного органу), позивачем суду не надано.
За відсутності у військово-обліковому документі позивача відмітки про виключення з військового обліку та за відсутності інших належних доказів такого виключення твердження позивача про набуття ним у 2013 році статусу особи, виключеної з військового обліку, є недоведеним. Обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України покладено на позивача, який цього обов`язку не виконав.
Окрім того, суд враховує, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_5 , станом на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи не досяг 60-річного віку - граничного віку перебування в запасі, встановленого чинною редакцією ч. 2 ст. 28 Закону № 2232-ХІІ.
Щодо доводів позивача про незворотність дії закону в часі суд зазначає таке. 
Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Принцип незворотності дії закону означає, що нова норма не може поширюватися на правовідносини, які виникли й завершилися (вичерпали себе) до набрання нею чинності.
Водночас перебування особи у запасі та на військовому обліку військовозобов`язаних є триваючим станом, який не вичерпується одномоментно. Підвищення граничного віку перебування у запасі до 60 років (Закони № 1169-VII та № 1604-VII) спрямоване на регулювання саме триваючих відносин і поширюється на всіх осіб, які на момент набрання відповідними змінами чинності не досягли нового граничного віку перебування в запасі. Застосування до позивача чинної редакції ч. 2 ст. 28 Закону № 2232-ХІІ за таких обставин не є наданням закону зворотної дії в часі, оскільки регулює його теперішній, а не вичерпаний у минулому, правовий стан.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловленою у постанові від 09.04.2026 у справі № 280/6524/24, у якій, розглядаючи питання правомірності перебування на військовому обліку осіб, які до 2014 року досягли граничного віку перебування в запасі (40 років), Верховний Суд виходив з того, що з набранням чинності змінами до Закону № 2232-ХІІ особа, яка не досягла передбаченого цим Законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду (60 років), підпадає під дію цього Закону як військовозобов`язаний, а підстави для виключення такої особи з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі відсутні. 
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом і у справі № 160/25500/23, у якій підтверджено, що законодавчі зміни щодо граничного віку автоматично поширюються на всіх осіб, які не досягли нової вікової межі на момент набрання змінами чинності.
Суд також зважає на те, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ та з урахуванням розмежування понять «зняття» і «виключення» з військового обліку, на яке посилається й сам позивач, повторне взяття на облік є неможливим лише щодо особи, яка була саме виключена з військового обліку. 
Оскільки факт виключення позивача з військового обліку не доведений, відсутні й підстави вважати, що відповідач протиправно «повторно» взяв його на облік або протиправно відмовив у внесенні відомостей про виключення.
Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп та від 22.05.2018 № 5-р/2018 суд оцінює критично, оскільки наведені у них висновки щодо незворотності дії нормативно-правових актів у часі та неприпустимості звуження змісту й обсягу існуючих конституційних прав застосовуються до правовідносин, які об`єктивно виникли та завершилися за попереднього правового регулювання. У цій же справі факт виникнення у позивача у минулому статусу особи, виключеної з військового обліку, не підтверджений належними доказами, а законне перебування особи, яка не досягла граничного віку перебування в запасі, на військовому обліку військовозобов`язаних не може розцінюватися як звуження змісту та обсягу її конституційних прав і свобод.
Щодо доводів позивача про неправомірність переадресування його заяви до ІНФОРМАЦІЯ_4 (Броди), суд зазначає, що сам по собі лист відповідача від 30.01.2026 № 1103 не порушує прав позивача за відсутності в нього права на внесення до Реєстру відомостей про виключення з військового обліку, оскільки таке право, виходячи зі встановлених у справі обставин, у позивача не виникло.
За таких обставин суд приходить до висновку, що дії ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо відмови у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформації про виключення позивача з військового обліку вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто є правомірними. Підстав для визнання таких дій протиправними та зобов`язання відповідача внести відповідні відомості до Реєстру судом не встановлено.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Разом з тим обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, покладається на позивача.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.
Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на підставі статті 139 КАС України покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п.15 розділу VII “Перехідні положення” КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі статтею 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі статтею 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 29.06.2026.

Суддя Потабенко В.А.