ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/15487/18 Головуючий суддя І інстанції Єфіменко Н. В.
Провадження № 22-ц/818/1834/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: скарга на дії ВДВС

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Баранова Дмитра Миколайовича на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2025 року у цивільній справі № 640/15487/18 за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про тимчасове обмеження права керування транспортними засобами, винесену при виконанні судового наказу від 12.09.2018, виданого Київським районним судом м. Харкова у справі за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів,
в с т а н о в и в :
12 вересня 2018 року судовим наказом Київського районного суду м. Харкова стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 27.08.2018 до досягнення дитиною повноліття.
24.08.2025 боржником подана скарга на постанову державного виконавця про тимчасове обмеження права керування транспортними засобами, винесену під час виконання судового наказу від 12.09.2018. Одночасно боржник просив суд поновити строк на подання скарги за обізнаності про порушення своїх прав лише 13.08.2025.
Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 державним виконавцем не було надіслано постанови про відкриття виконавчого провадження, що призвело до штучної заборгованості зі сплати аліментів та у подальшому і стало підставою винесення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами. З 11.10.2022 він добровільно захищав Батьківщину. З 2022 перебував у районі бойових дій та виконував бойові завдання військової служби, отримав поранення. На сьогодні він є особою з інвалідністю ІІІ групи. Протягом 2023-2024 кілька разів перераховував на карту сина аліменти. Після накладення арешту на його банківські рахунки, його мати на його прохання переказувала кошти в оплату аліментів. Також його мати самостійно та добровільно кілька разів сплачувала своєму онуку грошові кошти. Отже, усього ним та його родичами перераховано на утримання ОСОБА_3 110 099 грн. Вважає, що державним виконавцем порушені норми ч.9, ч.10 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2025 року скаргу залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Баранов Дмитро Миколайович подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Вказав, що скаржником чітко зазначені підстави скасування постанови держвиконавця, докази сплати аліментів надані та містяться у матеріалах справи і це залишилось поза увагою суду першої інстанції. Так, у зв`язку з приховуванням від боржника самого факту виконавчого
провадження за період здійснення виконавчого провадження цілком штучно накопилася та штучно збільшилася певна заборгованість та сума загального боргу складається із таких частин:
178892,94 грн сума заборгованості по аліментах
89446,47 грн нарахована держвиконавцем штрафна санкція 50%
17889,29 грн виконавчого збору
Стверджує, що суд не врахував, що боржник під час перебування на фронті добровільно сплачував аліменти прямо на банківську картку сина, а не стягувачу, що законом не забороняється. Відповідно до відомостей з АТ КБ «Приватбанк», боржник переказав такі суми у грн: 22.02.2023 100,00, 22.02.2023 10000,00, 24.03.2023 10000,00, 26.04.2023 10000,00, 26.05.2023 10000,00, 24.06.2023 10000,00, 10.11.2023 5000,00, 22.12.2023 25000,00 .Усього безпосередньо боржником було здійснено 8 грошових переводів на картку «Монобанку» НОМЕР_1 , що належала синові ОСОБА_3 . Також, мамою боржника - ОСОБА_4 на його прохання 22.12.2024 з її карткового рахунку з карти НОМЕР_2 , відкритої у АТ «КБ «Приватбанк», було здійснено перерахування грошових коштів на картку ОСОБА_3 , продукт банк «Монобанк» картка НОМЕР_3 . Відповідно до відомостей, наданих матері боржника з АТ КБ «Приватбанк», 22.12.2024 було переказано на рахунок ОСОБА_3 значну суму 29999,00 грн.
Зауважив, що боржник надав копії квитанцій про здійснення платежів на користь стягувача, у державного виконавця не було підстав не враховувати надані боржником квитанції під час визначення заборгованості зі сплати аліментів. Аналогічні висновки у постанові Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 707/999/21. Проте, суд першої інстанції ці доречні аргументи проігнорував, незважаючи на відсутність заперечень ВДВС проти цього.
Вказав, що матеріали справи містять відомості про повідомлення боржником держвиконавця, що боржник був військовослужбовцем, який перебував в районі бойових дій та виконував бойові завдання військової служби, надавав копію довідки за встановленою формою, копію військового квитка, інші документальні докази його перебування на фронті. Однак процесуальні права боржника, передбачені п.1 ч.1 ст. 34 Закону «Про виконавче провадження» (на зупинення вчинення виконавчих дій на час перебування на фронті) було грубо порушено. Відповідна заява боржника залишилася без уваги, без уваги ВДВС залишилась і заява боржника про здійснення контролю за виконавчими діями.
Зазначив, що суд не врахував обставини, що мають виключно важливе значення для вирішення поставленого держвиконавцем перед судом питання, зокрема не врахував:
- наявність у боржника інвалідності внаслідок війни;
- належне та вчасне повідомлення виконавця про проходження військової служби;
- єдиним джерелом існування боржника є його діяльність ФОП з використанням власного транспортного засобу. Неврахування судом цих суттєвих обставин є підставою для скасування судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам ухвала суду повністю відповідає.
Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
За положеннями ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (п. 16 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»)
Згідно з ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.
Відповідно до абз. 3-5 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.
У пункті 8 глави XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VIII. Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог п. 7 розділу І цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.
Згідно ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець державний виконавець виносить вмотивовані постанови:
1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі:
1) якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування;
2) використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю;
3) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.
У разі усунення заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, яка дає підстави виконавцю для накладення постанови про обмеження певних прав, виконавцем вживаються заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а саме скасовуються накладені обмеження.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 454/586/20, від 23 жовтня 2024 року у справі № 310/2210/21.
З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2018 судовим наказом Київського районного суду м. Харкова стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 27.08.2018 до досягнення дитиною повноліття.
31 січня 2019 року державним виконавцем відкрите ВП № 58235693 з виконання вище зазначеного рішення суду.
02 серпня 2019 року державним виконавцем винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.
10 лютого 2020 року державним виконавцем винесена постанова про арешт коштів боржника.
30 жовтня 2024 року державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Матеріали справи не містять доказів направлення боржнику та отримання останнім копій вказаних постанов.
Порушення державним виконавцем порядку надіслання сторонам виконавчого провадження копій процесуальних документів може бути підставою для визнання неправомірними таких дій (бездіяльності) державного виконавця.
Щодо клопотання заявника про поновлення строку для подання скарги суд зазначає таке.
Згідно зі ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Вивчивши доводи клопотання про поновлення строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, суд вважає їх обґрунтованими та визнає причини пропуску процесуального строку для подання скарги, передбаченого ч.1 ст.449 ЦПК України, поважними, а тому доходить висновку про можливість поновлення строку для подання скарги.
Оскаржувана постанова винесена до повномасштабного російського вторгнення на територію України, тобто до перебування боржника на службі у Збройних силах України і група інвалідності встановлена боржнику вже після винесення оскаржуваної постанови.
Доводи скарги про те, що у ОСОБА_1 відсутня заборгованість внаслідок сплати ним та його рідними аліментів ним та його матір`ю безпосередньою на карту сина є безпідставними, оскільки розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору, судом. Відповідно законодавець визначив обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами та водночас імперативно передбачив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Доказів того, що розрахунок заборгованості наданий державним виконавцем, боржником оскаржений матеріали справи не містять.
Згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання функціонування особи №33/25/635/В від 27.02.2025, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи.
Боржником не надані докази відсутності заборгованості зі сплати аліментів, необхідність використання транспортного засобу саме у зв`язку з інвалідністю та те, що встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування, матеріали справи не містять.
Проте матеріали справи не містять доказів того, що протягом часу стягнення коштів за виконавчим документом починаючи з 12.09.2018 боржник повідомляв державного виконавця про зміну місця роботи або військової служби, або доказів здійснення аліментних нарахувань із заробітної плати у добровільному порядку. Отже, апеляційний суд відхиляє його доводи про належне виконання обов`язку зі сплати аліментів.
Боржник очевидно був обізнаний про те, що аліменти щомісячно відраховуються та не міг не розуміти про утворення заборгованості по аліментах, оскільки несплата ним коштів на утримання сина не у повному розмірі тривала роками.
Надані ним копії переказів на картку сина розпочалися з 22.02.2023 року (а.с.35).
На користь цих висновків свідчить те, що боржник не оспорив визначений державним виконавцем розмір заборгованості за аліментами і не сплатив його повністю.
Відтак боржник не міг не знати про обов`язок сплачувати аліменти з усіх видів свого заробітку (доходу) незалежно від наявності вимог державного виконавця.
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що оскільки, будучи достеменно обізнаним про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів з усіх видів заробітку (доходу), не повідомляв державного виконавця про наявність у нього роботи (служби) та військового забезпечення, на яке можливо звернути стягнення за виконавчим документом про стягнення аліментів, відтак саме його поведінка, як платника аліментів, не була добросовісною та ускладнювала виконання судового рішення. Отже, доводи скаржника про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла саме через невжиття державним виконавцем заходів щодо проведення відповідних стягнень, не знайшли підтвердження та спростовуються встановленими вище обставинами.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильність розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.
Як встановлено судом першої інстанції, на час винесення оскаржуваної постанови у боржника була наявна заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої перевищував суму відповідних платежів за чотири місяці. Саме ця обставина є правовою підставою для застосування пункту 2 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Наведені у апеляційній скарзі конкретні платежі здійснені 22.02.2023 після винесення постанови державного виконавця від 02 серпня 2019 року. Тому вони не впливають на оцінку правомірності дій державного виконавця саме на момент прийняття цієї постанови. Такі платежі можуть мати значення для подальшого визначення актуального розміру заборгованості та вирішення питання про скасування тимчасового обмеження у разі повного погашення заборгованості, однак не свідчать про незаконність постанови на час її винесення.
Не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції і посилання на те, що заборгованість накопичувалася протягом тривалого часу. Частина четверта статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» прямо передбачає, що строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Отже, тривалість формування заборгованості не спростовує правомірності застосування передбаченого законом заходу у разі, якщо на момент його застосування сукупний розмір заборгованості перевищував суму відповідних платежів за чотири місяці.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2025 року у справі № 390/2379/24 (провадження 61-7389св25) касаційна інстанція підтвердила, що перекази з формулюванням «переказ власних коштів» або без зазначення мети не можуть автоматично зараховуватися як сплата аліментів, навіть якщо інших боргів між сторонами не існує. Державний виконавець та суд може враховувати як виконання аліментного зобов`язання лише ті платежі, у призначенні яких прямо вказано, що вони є аліментами, сплатою на утримання дитини тощо. Якщо платежі вже здійснені, але без потрібної позначки, єдиним безспірним способом їх врахування є отримання від стягувача письмової розписки або заяви до виконавчої служби про те, що зазначені суми дійсно приймалися як аліменти і претензій за вказаний період немає. Тому, колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Баранова Дмитра Миколайовича -залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2025 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 01 червня 2026 року. 

Головуючий        В.Б.Яцина

Судді колегії Ю.М.Мальований

О.Ю.Тичкова