ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 158/926/26 пров. № А/857/20152/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді - Хобор Р.Б.,
суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря судового засідання - Богачука Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 березня 2026 року, що ухвалив суддя Костюкевич О.К. у місті Ківерці , у справі № 158/926/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України, 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення № 8010100100000705 від 24 лютого 2026 року про примусове видворення ОСОБА_1 за межі території України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 лютого 2026 року головний спеціаліст Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області прийняв рішення № 8010100100000705 про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач вказує, що підставою для прийняття спірного рішення слугувало те, що, на думку відповідача, громадянин російської федерації ОСОБА_1 перебуває на території України з порушенням вимог Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, а саме проживає на території України без документів на право проживання, без документів, на підставі яких можливо ідентифікувати його особу, та без документів, які надавали б позивачу право перетину державного кордону.
Позивач з таким рішенням не погодився, вважаючи його таким, що прийняте без належного встановлення фактичних обставин справи, без урахування його тривалого проживання на території України, без оцінки наявних документів, що посвідчували його особу, та без перевірки реальних ризиків для життя, свободи і здоров`я позивача, у разі видворення до країни громадянської належності або третьої країни.
Також позивач зазначає, що прибув на територію України у 2004 році. 16 квітня 2007 року у віці 17 років, Ковпаківський ВМ СМВ УМВС України в Сумській області видав позивачу паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 . 29 листопада 2014 року до цього паспорта було вклеєно нову фотокартку у зв`язку з досягненням 25-річного віку. 
При цьому, до моменту прийняття оскарженого рішення, відповідач не довів, що зазначений паспорт був у встановленому законом порядку визнаний недійсним, анульований або вилучений, а також не надав суду належних матеріалів службової перевірки, які б підтверджували висновок про те, що цей документ було видано іншій особі.
Також позивач зазначав, що з початку антитерористичної операції на сході України брав активну участь у захисті територіальної цілісності України, а після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України захищав Україну в рядах Добровольчого батальйону імені ОСОБА_2 , що підтверджуються довідкою від 12 січня 2023 року за підписом командира БШМ ОСОБА_3 , про те, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Добровольчому батальйоні імені ОСОБА_2 з 10 вересня 2022 року.
На підтвердження участі у захисті України позивач долучив до матеріалів справи також посвідчення про відрядження, видане командиром добровольчого формування територіальної громади м. Києва № 9, про те, що ОСОБА_1 з 10 вересня 2022 року до 10 жовтня 2022 року був відряджений до військової частини НОМЕР_2 з метою виконання завдань командування згідно з наказом командира ДФТГ м. Києва № 9 від 19 вересня 2022 року № 2/102.
Окрім того, позивач зазначав, що на час звернення до суду він перебував у рядах міжнародного миротворчого батальйону імені Джохара Дудаєва на посаді розвідника, що підтверджувалося відповідним посвідченням № НОМЕР_3 зі строком дії до 27 серпня 2026 року. Також позивача було відібрано як кандидата для проходження військової служби на посаді навідника групи спеціального призначення роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_4 , яка відповідно до розпорядження Генерального штабу ЗСУ від 15 вересня 2024 року належить до військових частин пріоритетного комплектування.
На переконання позивача, ці обставини є істотними для вирішення спору, оскільки у разі примусового видворення до російської федерації або до країни, яка може передати його російській федерації, він може зазнати переслідування, катування, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання через свою участь у бойових діях та співпрацю з українськими військовими і безпековими структурами.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 березня 2026 року в задоволенні позову відмовлено. 
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини між сторонами регулює Закон України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі – Закон № 3773-VI), а позивач порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, оскільки без відповідних дозвільних документів проживав на території України після закінчення встановленого терміну перебування. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що передбачені ст. ст. 30, 31 Закону № 3773-VI обставини, які перешкоджають примусовому видворенню позивача, не встановлені, а доказів на підтвердження обставин, передбачених ст. 31 Закону № 3773-VI, позивач не надав. З цих підстав суд першої інстанції визнав рішення ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області № 8010100100000705 від 24 лютого 2026 року про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 правомірним і таким, що прийняте згідно з вимогами чинного законодавства.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Таку позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення спору, не дослідив належним чином усіх фактичних обставин справи, залишив поза увагою докази тривалого проживання позивача на території України, обставини документування його паспортом громадянина України, а також обставини його участі у захисті територіальної цілісності та державного суверенітету України.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не витребував та не дослідив матеріали службової перевірки щодо паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , не встановив, кому саме належить цей паспорт, чи визнаний він недійсним, чи анульований він у встановленому законом порядку, а також не надав належної оцінки тому, що у 2014 році до цього паспорта органами ДМС України було вклеєно фотокартку позивача у зв`язку з досягненням ним 25-річного віку.
Також апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно не надав правового значення доказам, які підтверджують участь ОСОБА_1 у виконанні бойових завдань у складі Добровольчого батальйону імені Шейха Мансура, його відрядження до військової частини НОМЕР_2 , перебування у батальйоні імені ОСОБА_4 , відбір кандидатом для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_4 , а також співпрацю з Департаментом контррозвідки Служби безпеки України.
На думку апелянта, саме ці обставини є ключовими для оцінки наявності заборони на його примусове видворення, оскільки участь громадянина російської федерації у бойових діях на боці України та співпраця з українськими військовими і безпековими структурами створюють реальний ризик переслідування, катування, нелюдського поводження або покарання у випадку повернення до російської федерації.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що 24 лютого 2026 року головний спеціаліст ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Манучехр Азімов прийняв рішення № 8010100100000705 про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).
Зазначене рішення містить відомості про те, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на території України з порушенням вимог Закону № 3773-VI, а саме проживає на території України без документів на право проживання та на підставі яких можливо ідентифікувати його особу, та які надавали б йому право перетину державного кордону.
Ківерцівський районний суд Волинської області рішенням від 27 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України затримав громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 3 (три) місяці.
Повідомлення ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області № 8010.5-11374/80.3-26 від 5 березня 2026 року містить відомості про те, що на ім`я позивача оформили паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 від 17 січня 2023 року, який у подальшому за результатами проведеної службової перевірки визнали таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, зокрема пунктів 43, 44 та 50 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМУ від 7 травня 2014 року № 152. Паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 від 10 квітня 2007 року Ковпаківський ВМ СМВ УМВС України в Сумській області видав на ім`я особи з іншими анкетними даними.
Крім того, у судовому засіданні суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 жодних дій щодо своєї легалізації та оформлення документів на право перебування в Україні не вчиняв, до підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту, до моменту подання цього позову до суду та свого затримання офіційно в письмовій формі не звертався.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Правовідносини між сторонами регулює Закон України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі – Закон № 3773-VI). Даний Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.
Відповідно до ст. 31 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Відповідно до Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119, контроль за дотриманням іноземцями та особами без громадянства вимог законодавства здійснюють в межах своєї компетенції територіальні підрозділи Державної міграційної служби України, до повноважень яких віднесено прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.
Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Отже, наведена норма наділяє центральний орган виконавчої влади у сфері міграції, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону та органи Служби безпеки України повноваженням приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, а підставою для реалізації цього повноваження є хоча б одна з визначених у цій нормі обставин. Перелік цих підстав за змістом норми не є вичерпним, а сам факт перебування іноземця на території України з порушенням міграційного законодавства за наявності хоча б однієї з таких підстав надає компетентному органу право прийняти рішення про примусове видворення в межах наданих йому повноважень.
Апеляційний суд встановив, що 24 лютого 2026 року співробітники ДСР НП України виявили громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував в Україні з порушенням вимог чинного міграційного законодавства, після чого того ж дня уповноважена особа ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийняла щодо нього рішення № 8010100100000705 про примусове видворення з України та притягнула його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, а 24 лютого 2026 року о 18 год 30 хв працівники ЦМУ ДМС затримали цю особу в порядку ч. 2 ст. 263 КУпАП строком на 72 години та помістили до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Щодо пояснень позивача про документування позивача паспортом громадянина України, апеляційний суд зазначає наступне.
Із повідомлення ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області № 8010.5-11374/80.3-26 від 5 березня 2026 року апеляційний суд встановив, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 від 17 січня 2023 року, оформлений на ім`я позивача, за результатами службової перевірки визнано таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, а паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 від 10 квітня 2007 року Ковпаківський ВМ СМВ УМВС України в Сумській області видав на ім`я особи з іншими анкетними даними. 
За таких обставин посилання апелянта на вклеювання у 2014 році фотокартки до паспорта серії НОМЕР_1 не спростовує висновку про те, що цей документ не підтверджує належність позивача до громадянства України, а сам позивач залишається громадянином російської федерації, що позивач і не заперечує. 
При цьому, на переконання апеляційного суду, доводи про неповне дослідження матеріалів службової перевірки щодо паспорта серії НОМЕР_1 не впливають на правильність вирішення спору, оскільки предметом цього спору є правомірність рішення про примусове видворення, а не дійсність чи анулювання паспорта, питання про що позивач у встановленому порядку самостійно не порушував.
Та обставина, що відповідач окремого рішення про визнання недійсним паспорта серії НОМЕР_1 не приймав, на що позивач посилається в апеляційній скарзі, не спростовує наведеного, оскільки належність цього паспорта іншій особі встановлена висновком службової перевірки № 35/2026 та листом Сумського відділу № 2 УДМС України в Сумській області.
Із листа Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 21 січня 2026 року апеляційний суд встановив, що позивач з питань встановлення, оформлення належності до громадянства України та набуття громадянства України до органів міграційної служби в установленому порядку не звертався.
Також, для розгляду даної справи, на думку апеляційного суду не мають значення пояснення позивача про участь ОСОБА_1 у виконанні бойових завдань, відрядження до військової частини НОМЕР_2 , перебування в АДРЕСА_1 , відборі кандидатом для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_4 та співпраці з Департаментом контррозвідки Служби безпеки України, оскільки вказані обставини, навіть за їх підтвердження, не є передбаченою законом підставою для перебування іноземця на території України, без документів.
Крім того, надані скаржником документи засвідчують окремі факти, проте не встановлюють причинно-наслідкового зв`язку між цими фактами та існуванням індивідуального реального ризику переслідування, катування, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання щодо позивача у разі його повернення, зокрема не доводять, що відповідні відомості відомі органам держави походження і що саме позивач з огляду на свою роль наражається на таку небезпеку, отже не розкривають тих обставин, які мали б значення для застосування ст. 31 Закону № 3773-VI.
Таким чином суд першої інстанції правильно оцінив вказані доводи, а також правильно вважав, що за час перебування в Україні з 2004 року та станом на час звернення до суду позивач до підрозділів ДМС України щодо легалізації свого перебування на території України не звертався.
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність реального ризику переслідування, катування або нелюдського поводження у випадку повернення до російської федерації, апеляційний суд зазначає, що, посилаючись на обставини, передбачені ст. 31 Закону № 3773-VI, позивач жодних належних і допустимих доказів на підтвердження цих доводів не надав.
При цьому, на переконання апеляційного суду, саме лише декларування ризику, не підтверджене доказами, не є достатньою підставою для застосування передбачених ст. 31 Закону № 3773-VI заборон.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на дату прийняття оскарженого рішення жодних правових підстав для перебування позивача в Україні не існувало, а тому рішення ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області № 8010100100000705 від 24 лютого 2026 року про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є правомірним та таким, що прийняте відповідачем у межах наданих повноважень, згідно з вимогами чинного законодавства, та з врахуванням того, що передбачені ст. ст. 30, 31 Закону № 3773-VI обставини, які перешкоджають примусовому видворенню позивача, відсутні.
Цей висновок є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 2, 9, 77, 242, 288, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 березня 2026 року у справі № 158/926/26 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено