П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/27847/25	
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.
Дата і місце ухвалення: 13.02.2026 р., м. Одеса 
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року у справі №420/27847/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Одеській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: 
- визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України в Одеській області, які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 р. до 11.07.2019 р. в неповному обсязі, а саме: з порушенням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078; 
- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 різницю індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 11.07.2019 в загальній сумі 72 689,24 грн, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44; 
- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області, яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;
- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії Управління Служби безпеки України в Одеській області у вигляді нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01 березня 2018 року по 11 липня 2019 року в неповному обсязі, а саме з порушенням абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 різницю індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 11 липня 2019 року в загальній сумі 72 689,24 грн відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Управління Служби безпеки України в Одеській області подало апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення спору. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для нарахування та виплати позивачу індексації-різниці відповідно до абзаців третього - шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. 
На думку апелянта, при визначенні розміру підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року суд першої інстанції використав неправильні вихідні дані, оскільки врахував премію за січень 2018 року, виплачену у лютому 2018 року, та не врахував премію за лютий 2018 року, яка підлягала врахуванню відповідно до вимог Порядку №1078 та Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України. 
Апелянт стверджує, що розмір підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року становив 9 213,06 грн, що перевищувало суму можливої індексації у зазначеному місяці, а відтак індексація-різниця не підлягала нарахуванню та виплаті ні у березні 2018 року, ні у наступні місяці проходження служби позивачем. 
У зв`язку з цим апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
У додаткових поясненнях до апеляційної скарги Управління Служби безпеки України в Одеській області зазначило, що правова позиція суду першої інстанції не узгоджується з доводами, які наразі є предметом касаційного перегляду Верховним Судом у низці аналогічних справ. Також відповідач звернув увагу суду на хронологію змін пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 та наголосив, що первинна редакція зазначеної норми фактично не набрала чинності, а після скасування в судовому порядку відповідних змін до пункту 4 постанови №704 автоматичного відновлення її попередньої редакції не відбулося.
У зв`язку з цим відповідач вважає, що при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовими званнями підлягає застосуванню розрахункова величина 1762 грн, а тому просив врахувати наведені пояснення під час апеляційного перегляду справи. 
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Одеській області та наказом Управління Служби безпеки України в Одеській області від 11 липня 2019 року №326-ОС був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу. 
28 квітня 2025 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо надання інформації про складові грошового забезпечення та нарахування індексації за період проходження служби. У відповідь відповідачем надано довідку про грошове забезпечення позивача, з якої вбачається, що індексація грошового забезпечення за період з лютого 2018 року по вересень 2019 року позивачу не виплачувалася. 
Вважаючи, що у період з 01 березня 2018 року по 11 липня 2019 року відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено індексацію-різницю відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, а також не виплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати таких сум, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті військовослужбовцям відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Суд першої інстанції дійшов висновку, що березень 2018 року є місяцем підвищення доходу позивача у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, а тому для вирішення спору необхідно встановити розмір підвищення доходу позивача у березні 2018 року та суму можливої індексації, що склалася у цьому місяці. 
Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції встановив, що розмір підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року становив 18,64 грн, тоді як сума можливої індексації складала 4463,15 грн, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання індексації-різниці у розмірі 4444,51 грн щомісячно за період з 01 березня 2018 року по 11 липня 2019 року. Враховуючи, що відповідачем така індексація не нараховувалася та не виплачувалася, суд першої інстанції визнав позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Разом із цим суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність позовних вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки відповідний обов`язок виникає одночасно з виплатою нарахованих сум грошового забезпечення, а вимоги щодо компенсації втрати частини доходів є похідними від факту нарахування та виплати таких сум.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін визначені Законом України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі – Закон №1282-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення є встановленим законами та іншими нормативно-правовими актами України механізмом підвищення грошових доходів населення, який дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, отримані ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці та грошове забезпечення.
Частиною першою статті 4 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється у розмірі 103 відсотки.
Відповідно до статті 5 Закону №1282-ХІІ підприємства, установи та організації, що фінансуються з Державного бюджету України, здійснюють підвищення грошових доходів у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Крім того, статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» встановлено, що індексація доходів населення належить до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.
Отже, індексація грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Механізм проведення індексації грошових доходів населення визначений Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі – Порядок №1078).
Пунктом 1-1 Порядку №1078 передбачено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем офіційного опублікування індексу споживчих цін.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 пункт 5 Порядку №1078 викладено у новій редакції, якою врегульовано порядок індексації доходів у разі підвищення тарифних ставок (окладів).
Системний аналіз абзаців третього – шостого пункту 5 Порядку №1078 свідчить про те, що законодавець розмежував поточну індексацію та індексацію-різницю.
Так, якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір підвищення доходу перевищує суму можливої індексації, індексація у такому місяці не нараховується.
Водночас якщо розмір підвищення доходу є меншим за суму можливої індексації, особі виплачується різниця між сумою можливої індексації та розміром підвищення доходу. Саме така виплата в судовій практиці отримала назву «індексація-різниця».
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01 березня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, якою було змінено систему грошового забезпечення військовослужбовців та істотно переглянуто розміри посадових окладів.
Отже, березень 2018 року є місяцем підвищення доходу позивача у розумінні пункту 5 Порядку №1078, а тому саме у цьому місяці повинно було бути визначено наявність або відсутність права позивача на індексацію-різницю.
Такий правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постановах від 23 березня 2023 року у справі №400/3826/21, від 29 березня 2023 року у справі №380/5493/21, від 06 квітня 2023 року у справі №420/11424/21, від 09 травня 2023 року у справі №400/12702/21 та від 18 квітня 2024 року у справі №280/4812/23.
Верховний Суд у наведених постановах зазначив, що для вирішення питання про наявність права на індексацію-різницю необхідно встановити дві величини: суму підвищення доходу особи у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) та суму можливої індексації, яка склалася у цьому місяці. Саме з огляду на зазначені критерії колегія суддів оцінює доводи апеляційної скарги та докази, подані сторонами на їх підтвердження.
Колегія суддів окремо оцінює доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року, оскільки під час проведення відповідних розрахунків врахував премію за січень 2018 року, виплачену у лютому 2018 року, та не врахував премію за лютий 2018 року.
Зазначені доводи колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги та додаткових пояснень до неї, відповідач фактично не заперечує ані право позивача на проведення індексації відповідно до Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078, ані те, що березень 2018 року є місяцем підвищення доходу у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704.
Спір між сторонами фактично зводиться до правильності визначення розміру підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року та, відповідно, наявності чи відсутності права на отримання індексації-різниці.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно врахував премію за січень 2018 року та не врахував премію за лютий 2018 року, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки наведені доводи ґрунтуються на запропонованому відповідачем способі визначення розміру підвищення доходу, який покладено в основу довідки №128. 
Водночас питання правильності такого підходу підлягає оцінці у сукупності з усіма доказами у справі та не може бути вирішене виключно шляхом посилання на окремі складові грошового забезпечення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, здійсненою судом першої інстанції, та до наполягання на застосуванні підходу до визначення розміру підвищення доходу, який був покладений відповідачем в основу довідки №128.
Разом із тим Верховний Суд у своїй практиці наголошував, що при застосуванні абзаців третього – шостого пункту 5 Порядку №1078 суд повинен встановити розмір підвищення доходу особи у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), дослідити складові такого доходу та надати оцінку доказам, на підставі яких відповідний розрахунок здійснений.
Судом першої інстанції під час розгляду справи були досліджені довідка Управління СБУ в Одеській області від 20.05.2025 №125, довідка від 23.05.2025 №128, розрахункові листи позивача за лютий, березень, квітень та травень 2018 року, а також інші матеріали справи, що стосуються структури та складових його грошового забезпечення.
З довідки №125 убачається, що сума доходу позивача за лютий 2018 року становила 12 118,92 грн, а за березень 2018 року – 12 137,56 грн. Зазначені показники узгоджуються з даними розрахункових листів за відповідні місяці та були враховані судом першої інстанції під час вирішення спору.
Так, відповідно до розрахункового листа за лютий 2018 року сума нарахувань становила 14 300,33 грн, сума утриманого податку на доходи фізичних осіб – 2 181,41 грн, що відповідає сумі доходу 12 118,92 грн, зазначеній у довідці №125. Аналогічно за березень 2018 року сума нарахувань становила 14 322,32 грн, сума податку – 2 184,76 грн, що відповідає сумі доходу 12 137,56 грн.
Колегія суддів зазначає, що довідка №125 та розрахункові листи за лютий і березень 2018 року використовуються не як самостійна підстава для визначення розміру підвищення доходу у розумінні абзаців третього – шостого пункту 5 Порядку №1078, а як належні та допустимі докази фактично нарахованого і виплаченого позивачу грошового забезпечення у відповідні періоди.
Наведені відомості підтверджують обставини фактичного нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення у відповідні місяці та підлягають врахуванню під час оцінки доводів сторін щодо правильності визначення розміру підвищення доходу для цілей застосування пункту 5 Порядку №1078.
Водночас у довідці від 23.05.2025 №128 відповідач визначив розмір грошового забезпечення за лютий 2018 року у сумі 2 924,50 грн, а за березень 2018 року – у сумі 12 137,56 грн, виходячи з чого дійшов висновку про підвищення доходу на 9 213,06 грн та відсутність підстав для виплати індексації-різниці.
Як убачається зі змісту довідки №128, такий висновок ґрунтується на підході, за якого при визначенні розміру підвищення доходу враховувалися лише окремі складові грошового забезпечення, які відповідач вважає такими, що мають постійний характер, а також результати перерахунку грошового забезпечення, проведеного у травні 2018 року у зв`язку із запровадженням нової системи грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №704.
Разом із тим наведені відповідачем пояснення не свідчать про те, що запропонований ним спосіб визначення розміру доходу за лютий 2018 року відповідає вимогам абзаців третього – шостого пункту 5 Порядку №1078 більшою мірою, ніж підхід, покладений в основу висновків суду першої інстанції.
При цьому відповідач не навів нормативного обґрунтування, з якого б випливало, що при визначенні розміру підвищення доходу для цілей абзаців третього – шостого пункту 5 Порядку №1078 підлягають виключенню саме ті складові грошового забезпечення, які не були враховані ним під час визначення показника за лютий 2018 року.
За таких обставин сам по собі факт існування альтернативного розрахунку, наведеного відповідачем у довідці №128, не свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції, який дослідив обидві довідки, надав оцінку наведеним у них відомостям у сукупності з іншими доказами у справі та дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078.
При цьому відповідач не навів переконливих доводів, які б свідчили про недостовірність відомостей щодо фактично нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, відображених у довідці №125 та розрахункових листах за відповідні місяці, а також не довів, що застосований ним у довідці №128 спосіб визначення розміру підвищення доходу є таким, що безпосередньо відповідає вимогам абзаців третього – шостого пункту 5 Порядку №1078.
За змістом частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на відповідача покладається обов`язок доведення правомірності своїх дій та тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову. 
Проте наведені в апеляційній скарзі доводи та подані відповідачем докази не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції положень Закону №1282-ХІІ і Порядку №1078 під час вирішення питання щодо права позивача на отримання індексації-різниці.
Щодо доводів відповідача, викладених у додаткових поясненнях до апеляційної скарги, про необхідність застосування пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду у цій справі є правомірність дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації-різниці відповідно до положень Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078. 
Питання визначення механізму формування посадових окладів військовослужбовців та застосування розрахункових величин, передбачених постановою №704, не є самостійним предметом цього спору, а тому наведені відповідачем доводи самі по собі не впливають на вирішення питання про наявність чи відсутність у позивача права на індексацію-різницю.
Інші доводи апеляційної скарги переважно зводяться до незгоди апелянта з оцінкою доказів, здійсненою судом першої інстанції, та до викладення власного бачення порядку застосування положень Порядку №1078 до спірних правовідносин.
Водночас відповідно до усталеної практики Верховного Суду сама лише незгода сторони з висновками суду не може бути підставою для скасування судового рішення за відсутності доведених порушень норм матеріального чи процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, дослідив усі наявні у матеріалах справи докази, надав їм належну правову оцінку та правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та узгоджуються з положеннями Закону №1282-ХІІ, Порядку №1078 і правовими висновками Верховного Суду щодо порядку визначення права військовослужбовців на отримання індексації-різниці після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704.
Порушень норм процесуального права, які відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України могли б бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності його висновків.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року у справі №420/27847/25 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук