ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 червня 2026 року м. Житомир справа № 240/29881/25
категорія 106020200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказу, 

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 грудня 2025 № 5587 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 ".
В обґрунтування позову зазначає, що спірний наказ командира військової частини НОМЕР_1 є протиправним, прийнятим з порушенням норм Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, неповним з`ясуванням всіх обставин справи, прийнятий на видуманих підставах і доказах , тому звернувся з позовом.
Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що капітан ОСОБА_1 , будучи на посаді командира мінометної батареї 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , не здійснивши доповідь щодо нез`явлення на службу з лікувального закладу відносно підлеглого військовослужбовця солдата ОСОБА_2 , допустив порушення військової дисципліни. За що, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06 грудня 2025 № 5587 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 " був притягнутий до дисциплінарної відповідальності командиром бригади.
Також позивач просить залишити позов без розгляду, оскільки позов від імені ОСОБА_1 подано ОСОБА_3 , яка не має повноважень на ведення справи № 240/29881/25.
Суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача, оскільки позов подано через підсистему Електронний Суд та у додатках до позову долучено ордер адвоката Ковтунець Ю.С. на представництво інтересів ОСОБА_1 .. Позов разом з додатками підписано ЕЦП. Відтак, повноваження адвоката у даному випадку підтверджені належним чином.
У відповіді на відзив та додаткових поясненнях представник позивача просить позов задовольнити. 
Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України та обіймає посаду командира мінометної батареї механізованого батальйону НОМЕР_2 окремої механізованої бригади військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06 грудня 2025 року № 5587 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 ", позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього стягнення, передбачене пунктом "б" статті 48 Дисциплінарного статуту - догана.
Позивач вважає, що зазначений наказ командира військової частини НОМЕР_1 є протиправним, прийнятим з порушенням норм Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, неповним з`ясуванням всіх обставин справи, прийнятий на видуманих підставах і доказах , тому звернувся з позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (далі - Закон №2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби ЗСУ).
Положеннями статті 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі статтею 26 Статуту, військовослужбовців залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права і командирів щодо їх застосування визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" (далі - Дисциплінарний статут).
Згідно з вимогами статті 1 Дисциплінарного статуту №551-XIV військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Відповідно до ст.3 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна досягається шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; формування правової культури військовослужбовців; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих; підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку; своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення; чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (частина третя статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.
Відповідно до вимог статей 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Згідно з вимогами пункту 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.
Згідно з приписами пункту 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на військовослужбовців можуть бути накладені такі стягнення:
а) зауваження;
б) догана;
в) сувора догана;
г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);
ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);
д) пониження в посаді;
е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);
є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);
ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Відповідно статті 54 Дисциплінарного статуту ЗСУ, командир окремого батальйону (корабля 2 рангу), а також командир окремої військової частини, який користується дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), має право застосовувати стягнення, визначені в пунктах "а"-"ґ" статті 48 цього Статуту (крім попередження про неповну службову відповідність осіб офіцерського складу).
Згідно статті 83 Дисциплінарного статуту ЗСУ, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Статтею 97 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.
Згідно статті 98 Дисциплінарного статуту ЗСУ під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку.
Відповідно статей 110-111 Дисциплінарного статут ЗСУ, усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі: прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.
Заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції.
Тобто, у разі незгоди військовослужбовця з рішенням про притягнення до дисциплінарного стягнення він має право його оскаржити.
Верховний Суд в постанові по справі №813/1021/17 від 19.02.2020 висловив правову позицію, відповідно до якої підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.12.2025 № 5587 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 ", позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього стягнення, передбачене пунктом "б" статті 48 Дисциплінарного статуту - догана.
У наказі зазначено, що 01.12.2025 капітан ОСОБА_1 , будучи на посаді командир мінометної батареї 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , не здійснив доповідь тво командира НОМЕР_3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_4 щодо нез`явлення на службу з лікувального закладу до пункту постійної дислокації в АДРЕСА_1 , відносно підлеглого військовослужбовця солдата ОСОБА_2 , номера обслуги 3 міномета 3 мінометного взводу мінометної батареї НОМЕР_3 механізованого батальйону.
Таким чином , капітаном порушено вимог ст.17,65 Конституції України, ст.1 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу", ст.4,6 Дисциплінарного статуту, ст.11,12,16,30,37,112 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, яким передбачена організація розміщення особового складу в місцях постійної дислокації та в польових умовах, підтримувати внутрішній порядок і дисципліну.
На підставі викладеного, враховуючи рапорт майора ОСОБА_5 від 02.12.2025, з метою усунення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення капітаном ОСОБА_1 , недопущення подібних випадків у подальшому, зміцнення військової дисципліни наказано притягнути капітана ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення "догана".
Обґрунтовуючи протиправність такого наказу позивач посилається на те, що він не зобов`язаний був здійснювати доповідь командиру батальйону стосовно СЗЧ військовослужбовця ОСОБА_2 , так як останній не перебував в його безпосередньому підпорядкуванні.
Суд погоджується з такими доводами позивача, з огляду на таке.
Відповідно ст.12 Статуту внутрішньої служби про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями. (ст.16)
Відповідно до ст.111 Статуту командир роти (корабля 4 рангу) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти (корабля), за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу роти (корабля), за підтримання внутрішнього порядку і додержання заходів пожежної безпеки в роті (на кораблі), за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти (корабля), за успішне виконання ротою (кораблем) бойових завдань, за ведення ротного (корабельного) господарства.
Командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля).
Обов`язки командира роти (корабля 4 рангу) визначені у ст.112 Статуту внутрішньої служби.
Як слідує зі змісту спірного наказу допущене позивачем порушення полягало у не здійсненні доповіді тво командира НОМЕР_3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_4 щодо нез`явлення на службу з лікувального закладу до пункту постійної дислокації в АДРЕСА_1 , відносно підлеглого військовослужбовця солдата ОСОБА_2 . 
Зі змісту відзиву на позовну заяву та доданих до нього доказів, суд дійшов висновку, що службове розслідування за даним фактом не призначалося.
В той же час, щодо не проведення службового розслідування, суд зазначає, що приписами статті 84 Закону України Про дисциплінарний статут Збройних Сил України від 24.03.1999 №551-XIV, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Тобто, з наведеної норми вбачається, що проведення службового розслідування не є обов`язковою підставою для накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та є правом, а не обов`язком командира військової частини.
Аналогічна правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.06.2018 у справі №822/2446/17.
Водночас, в матеріалах справи міститься копія акту службового розслідування за фактом нез`явлення на службу із лікувального закладу солдата ОСОБА_2 .
У даному акті зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2025 року № 187, солдата ОСОБА_2 , радіотелефоніста мінометного взводу 2 мінометної батареї НОМЕР_3 механізованого батальйону, з 01 липня 2025 року призначено на посаду номера обслуги 3 міномета 1 мінометного взводу 2 мінометної батареї НОМЕР_3 механізованого батальйону.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.11.2025 № 320 вважати такими, що вибули 09.11.2025; солдат ОСОБА_2 , - для закордонного лікування до м. Друскінінкай, Литовської Республіки. З лікування повинен був повернутися 29.11.2025.
Тобто, з акту службового розслідування слідує, що солдат ОСОБА_2 перебував на лікуванні закордоном в м. Друскінінкай, Литовської Республіки. 29.11.2025 до пункту постійної дислокації в АДРЕСА_1 не повернувся.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на момент самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_2 позивач перебував в Донецькій області в тимчасовому розташуванні підрозділу, де виконував свої обов`язки за призначенням, що підтверджується довідкою Форми 12 від 02.12.2025 №41872. 
Дані обставини відповідачем не заперечуються. 
Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що він перебуваючи в зоні бойових дій не міг знати про факт не явки солдата ОСОБА_2 на службу до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , з лікувального закладу з м. Друскінінкай, Литовська Республіка.
Як пояснив у позові позивач, солдат ОСОБА_2 був відправлений закордон з постійним місцем дислокації (далі - ППД), де є визначений старший 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , а саме старший зведеної роти (далі- старший зведеної роти). Тобто, основною задачею старшого зведеної роти є здійснення контролю за особовим складом, котрий знаходиться в відриві від підрозділу, який виконує бойові завдання.
Оскільки дане правопорушення було здійснено з постійного пункту дислокації частини, або з закордону, доповідь на командира батальйону здійснюється старшим командиром зведеної роти.
Старший зведеної роти не підпорядковується командирам підрозділів.
Тому, при вчиненні солдатом ОСОБА_2 СЗЧ з ППД, або закордону, доповідь щодо правопорушення зобов`язаний здійснити старший зведеної роти безпосередньо в підпорядкуванні якого знаходився солдат ОСОБА_2 , а не командир який знаходиться на значній територіальній віддаленості від особового складу, а саме в місцях постійної дислокації в польових умовах (Донецька обл.). 
Також, суд звертає увагу на п. 3.7. акта службового розслідування, у якому зазначено: "Відповідно до доповіді майора ОСОБА_5 , тимчасово виконуючого обов`язки командира 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 від 01 грудня 2025 року, вхідний № 1295, стало відомо, що 01 грудня 2025 року, від старшого солдата ОСОБА_6 , яка виконує обов`язки старшої зведеної роти НОМЕР_3 механізованого батальйону в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , надійшла доповідь, про те, що солдат ОСОБА_2 29 листопада 2025 року не з`явився на службу до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), з лікувального закладу ( АДРЕСА_2 ), в який він був відряджений з метою реабілітації в період з 09 листопада 2025 року по 29 листопада 2025 року згідно окремого доручення тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу військової частини НОМЕР_4 від 07 листопада 2025 року №889185".
Тобто, старший солдат ОСОБА_6 , яка виконувала обов`язки старшої зведеної роти НОМЕР_3 механізованого батальйону в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , відповідно до своїх службових обов`язків, після встановлення факту відсутності солдата ОСОБА_2 , який був у її підпорядкуванні, здійснила доповідь щодо самовільного залишення пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) даним солдатом.
Також, суд звертає увагу на наказ від 01.12.2025 за вих. № 5482, що міститься в матеріалах справи, про призначення службового розслідування за фактом нез`явлення на службу з лікувального закладу солдата ОСОБА_2 , в якому зазначено: "Відповідно до вимог ч. 1 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 1 розділу III Порядку проведення службового розслідування Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608 та на підставі рапорту майора ОСОБА_5 , тимчасово виконуючого обов`язки командира 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_5 , від 01 грудня 2025 року, вхідний №41059" розпочато службове розслідування.
Тобто, вказані обставини свідчать, що майору ОСОБА_5 , тимчасово виконуючому обов`язки командира НОМЕР_3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_5 , було відомо з доповіді старшого солдата ОСОБА_6 , яка виконує обов`язки старшої зведеної роти НОМЕР_3 механізованого батальйону в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , ще 01.12.2025 про відсутність солдата ОСОБА_2 в пункті постійної дислокації ВЧ НОМЕР_1 .
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 01.12.2025 майором ОСОБА_7 поданий рапорт про не з`явлення ОСОБА_2 29 листопада 2025 року на службу до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), з лікувального закладу (м. Друскінінкай, Литовська Республіка), в який він був відряджений з метою реабілітації в період з 09 листопада 2025 року по 29 листопада 2025.
Таким чином, старшим солдатом ОСОБА_6 , яка виконувала обов`язки старшої зведеної роти НОМЕР_3 механізованого батальйону в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 та володіла повною інформацією про підпорядкований їй особовий склад здійснено доповідь вищому командуванню про не з`явлення військовослужбовця ОСОБА_8 29 листопада 2025 року на службу до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), з лікувального закладу ( АДРЕСА_2 ), в який він був відряджений з метою реабілітації в період з 09 листопада 2025 року по 29 листопада 2025 року згідно окремого доручення тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу військової частини НОМЕР_4 від 07 листопада 2025 року № 889185.
Вказані обставини дають підстави суду для висновку, що у позивача був відсутній обов`язок доповідати вищому командуванню про не з`явлення військовослужбовця ОСОБА_8 29 листопада 2025 року на службу до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), оскільки у вказаний час він перебував у зоні бойових дій не міг знати про не з`явлення солдата ОСОБА_2 на службу до ППД. Такий обов`язок був покладений на іншу особу.
В розумінні вимог статті 5 Дисциплінарного статуту стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".
Більш того, лише у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення (стаття 45 Дисциплінарного статуту).
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (стаття 86 Дисциплінарного статуту).
Суд зазначає, що згідно норм Дисциплінарного статуту вирішальним при накладенні дисциплінарного стягнення за скоєний військовослужбовцем проступок є характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступінь вини, попередня поведінка порушника, а однією із обставин, які потрібно довести, є вина особи в невиконанні або неналежному виконанні покладених на нього обов`язків. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються відповідним командиром самостійно або під час службового розслідування, і повинні бути відображені у відповідному наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності або висновку службового розслідування.
При цьому, зміст наказу не містить відомостей про обставини дисциплінарного проступку, ступінь вини позивача, наявність у його діях певного умислу, попередньої поведінки порушника дисципліни, розміру завданих державі та іншим особам збитків у зв`язку з допущеним порушенням дисципліни, шкідливих наслідків і причинного зв`язку між дисциплінарним проступком і діями порушника дисципліни.
Як вже зазначалося, проведення службового розслідування є правом відповідача, яке останній має реалізовувати на свій розсуд у кожному випадку. Водночас, прийняттю рішення щодо його не проведенню, має передувати всебічне встановлення факту порушення військовослужбовцем Дисциплінарного Статуту. Натомість, вказаного, на переконання суду, відповідачем не було належним чином встановлено, доведено чи зафіксовано.
Факт невиконання чи неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, порушення військової дисципліни або громадського порядку підлягає обов`язковій фіксації уповноваженою посадовою особою у відповідних документах доповідній записці, акті перевірки або рапорті. У таких документах мають бути відображені обставини порушення, причини та умови його вчинення, ступінь вини, дата і час події, особа, яка виявила порушення, а також зміст самого порушення.
Крім того, військовослужбовцю має бути забезпечено право надати письмові пояснення щодо виявленого порушення, оскільки дотримання зазначених процедур є необхідною умовою законності, об`єктивності та справедливості під час встановлення та фіксації дисциплінарного проступку.
На переконання суду, дотримання процедури притягнення військовослужбовця до відповідальності забезпечує, зокрема, можливість реалізації таким військовослужбовцем права, визначеного Дисциплінарним статутом, на подання скарги старшому командирові або звернення до суду у встановлений законом строк.
Натомість, відповідачем до матеріалів справи не надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт вчинення позивачем дисциплінарного порушення. 
Позивачу не надано право надати письмові пояснення щодо встановленого відповідачем порушення.
Отже, посилання у наказі на порушення позивачем вимог ст.17,65 Конституції України, ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.4,6 Дисциплінарного статуту, ст.11,12,16,30,37,112 Статуту внутрішньої служби ЗСУ не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.
Зазначене дає підстави суду зробити висновок, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 грудня 2025 № 5587 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у виді догани прийнято без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, особливо в ситуації, коли в спірних правовідносинах особа притягнута до відповідальності без проведення службового розслідування.
У ході розгляду справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачем не на підставі та не у спосіб, передбачений чинним законодавством, протиправно видано оскаржуваний наказ, яким притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.
Суд зазначає, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності прийнятих рішень у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до положень процесуального законодавства покладено саме на відповідача як на суб`єкта владних повноважень.
Жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують правомірність оскаржуваного наказу відповідач не надав, з огляду на що, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволенні позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.
В прохальній частині позову позивач просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За приписами ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
У постанові від 19 березня 2020 року у справі № 640/6209/19 Верховний Суд зазначав, що за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252).
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частиною 4 ст.161 КАС України визначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Системний аналіз вищенаведених норм права, з врахуванням правових висновків Верховного Суду, дає підстави для висновку, що під час розгляду справи судом, останній зобов`язаний у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, вирішити питання розподілу усіх судових витрат, про які заявила сторона, з урахуванням результату розгляду справи. За загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи.
Суд звертає увагу, що розгляд даної справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, що не передбачає проведення судових дебатів.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про с удовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. 
В той же час, до матеріалів справи наданий ордер серія ВК №1205196 на представництво інтересів позивача адвокатом Ковтунець Юлією Сергіївною.
В позовній заяві вказано, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи становить 15000 грн. (витрати на правничу допомогу).
Однак, всупереч вимогам ч.1 ст.77, ч.4 ст.161 КАС України до матеріалів справи не надано договору про надання правової допомоги, будь-якого акту виконаних робіт, платіжних документів про оплату наданих послуг чи інших доказів, які б надавали можливість суду встановити понесені судові витрати в цій частині. 
Крім того, позивачем не надано заяви щодо здійснення розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 194, 242-246, 255, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, 

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) про визнання протиправними та скасування наказу, задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 грудня 2025 № 5587 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 ".
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос

25.06.26