Номер провадження: 22-ц/813/2306/26 
Справа № 519/1841/24
Головуючий у першій інстанції Москаленко І. О
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С.,
за участю:
секретаря Добряк Н.І.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Торган Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОБСЛУГОВУЮЧОГО КООПЕРАТИВУ «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» на рішення Південного міського суду Одеської області від 14.10.2025 року, ухваленого під головуванням судді Москаленко І.О., у цивільній справі за позовом ОБСЛУГОВУЮЧОГО КООПЕРАТИВУ «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним,
встановив:

04.12.2024 року ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним, укладений в формі Персонального меморандуму № 150/2 від 10.02.2016 року між ОСОБА_1 та ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ». 
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 10.02.2016 року між ОСОБА_1 (асоційований член) та позивачем було укладено персональний меморандум асоційованого члена Кооперативу № 150/2. На підставі п. 9 вказаного меморандуму у порядку, розмірі та строки, визначені Статутом і цим персональним меморандумом, асоційований член проводить наступні види платежів:
пай - обов`язковий зворотний внесок, який може, здійснюється як в грошовій формі, так і земельною ділянкою, а повертається в майновій - об`єктом нерухомості;
вступний внесок - грошовий неповоротний внесок, який зобов`язана сплатити особа у разі вступу в кооператив.
Відповідно об`єктом нерухомості є квартира під будівельним АДРЕСА_1 ).
Відповідно до п.п. 5.4. меморандуму асоційований член зобов`язаний в порядку, розмірі та строки, визначені Статутом і цим персональним меморандумом, оплатити належні йому паї і внески.
Відповідно до п. 12 Меморандуму розмір паю Асоційованого члена становить 110 176,00 грн., який він зобов`язаний в повному обсязі сплатити до 12.12.2017 року. Особа, яка вступає в Кооператив, зобов`язана внести вступний внесок в розмірі 0.4 відсотка від суми паю, що дорівнює 441,00 грн., який вона зобов`язана в повному обсязі сплатити до 12 грудня 2017 року.
Проте, вказаний розмір паю у визначені строк ОСОБА_1 сплачений не був. Оплата паю була проведена 13.12.2017 року. Вступний внесок не був сплачений взагалі. 
Відповідно до п. 19 меморандуму невиконання або несвоєчасне виконання асоційованим членом вимог п.п. 12, 13 цього персонального меморандуму, за винятком випадку дострокової сплати паю, є підставою для виключення його зі складу Кооперативу.
Загальними зборам членів кооперативу відповідно до Протоколу № 12/1-п від 12.12.2017 року, на підставі положень п. 5.1., 5.3., 5.4, 12, 12.1 меморандуму асоційованого члена Кооперативу розірвано з ОСОБА_1 персональний меморандум асоційованого члена Кооперативу № 150/2 від 10.02.2016 року.

Однак, в подальшому 27.11.2020 року рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 916/2506/20 визнано недійсним рішення загальних зборів ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» від 12.12.2017р., оформлене протоколом №12/1-п, у частині розірвання з відповідачем персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу №150/2 від 10.02.2016 року. Рішення набрало чинності. 
Позивач зазначав, що вказаний меморандум фактично є цивільно-правовим договором інвестиційного характеру, укладеним з порушенням вимог ч. 3 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки передбачає залучення коштів фізичної особи поза встановленими законом формами інвестування.
Крім того, позивач посилався на те, відповідач не сплачував вступний внесок, тому не набув членства у кооперативі, що виключає можливість укладання з ним персонального меморандуму, як з асоційованим членом кооперативу.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив задовольнити його вимоги. 

Рішенням Південного міського суду Одеської області від 14.10.2025 року у задоволенні позову ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» було відмовлено (т.1,а.с.214-216).

В апеляційній скарзі ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.223-226).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Торган Л.М. просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.12-17).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника ОСОБА_1 – адвоката Торган Л.М. та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 36-40).
Колегією суддів було також враховано заяву ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» про розгляд справи за відсутності представника (т.2, а.с.42).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати за участю з`явившихся учасників справи та у відсутність інших.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, відповідачем було у повному обсязі сплачено пайові внески та оспорюваним меморандумом жодне право позивача не порушено (т.1, а.с.214-216).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Статтями 202, 203, 204 ЦК України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Крім того, відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За правилами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про кооперацію» (далі – Закон) пай - це майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу в створенні та розвитку кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки. З внесків членів кооперативу формується пайовий фонд кооперативу. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. Паї є персоніфікованими і у сумі визначають загальну частку кожного члена кооперативу у майні кооперативу (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про кооперацію»).
Відповідно до ст. 8 Закону основним правовим документом, що регулює діяльність кооперативу, є статут. У ньому визначаються порядок вступу до кооперативу і виходу з нього, права і обов`язки його членів та асоційованих членів, порядок встановлення розмірів і сплати внесків та паїв членами кооперативу та відповідальність за порушення зобов`язань щодо їх сплати, порядок скликання загальних зборів, його органи управління, контролю та їх компетенція, порядок утворення майна кооперативу і розподілу прибутку, умови реорганізації і ліквідації кооперативу та інші положення, що не суперечать законодавчим актам України.
Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок - пай у порядку та в розмірах, визначених його статутом ( ч.1 ст. 11 Закону).
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону одним з основних прав члена кооперативу є участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах.

Таким чином, залучення коштів асоційованих членів кооперативу для реалізації статутної мети — забезпечення житлом членів кооперативу — є формою внутрішньокооперативних відносин, а не інвестиційною діяльністю у розумінні Закону України «Про інвестиційну діяльність».
Статтею 19 Закону визначено, що кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів; володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу. Відповідно до ст. 19-1 цього ж Закону член житлово-будівельного має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, якщо він не викупив це майно; у разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Як було вказано вище, 12.10.02.2016 між ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» та ОСОБА_1 було укладено персональний меморандум асоційованого члена кооперативу №150/2, за умовами якого позивач зобов`язався здійснювати всі законні, необхідні і достатні дії, спрямовані на досягнення мети ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ», розташованого за адресою: Одеська область, м. Южне, II мікрорайон, та забезпечення введення його до експлуатації.
Згідно з п. 1.2 персонального меморандуму об`єктом нерухомості є квартира під будівельним номером АДРЕСА_2 , загальною площею 46,39 кв.м, розташована на 8-му поверсі об`єкта будівництва.
Загальними зборам членів кооперативу відповідно до Протоколу № 12/1-п від 12.12.2017 року, на підставі положень п. 5.1., 5.3., 5.4, 12, 12.1 Меморандуму асоційованого члена Кооперативу розірвано з ОСОБА_1 персональний меморандум асоційованого Члена Кооперативу № 150/2 від 10.02.2016 року.
12.12.2017 року між ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» та ОСОБА_3 був підписаний персональний меморандум члена кооперативу №150/2 щодо об`єкта нерухомості – квартири під будівельним АДРЕСА_3 .
24.01.2019 року між ОСОБА_3 , ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги №2/97, за умовами якого до ОСОБА_2 перейшли майнові права на об`єкт нерухомості – квартиру під АДРЕСА_4 , загальною площею 46,39 кв.м, у зв`язку з чим у наступному ОСОБА_2 було прийнято до складу асоційованих членів Кооперативу та укладено з ним персональний меморандум асоційованого члена кооперативу №150/2 в новій редакції від 24.01.2019 року.
Право власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку зареєстровано за ОСОБА_2 (т.1, а.с.32-33).

Господарський суд Одеської області рішенням від 27.11.2020 року, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 року та постановою КГС від 07.09.2021 року у справі №916/2506/20 за позовом ОСОБА_1 до ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ», треті особи:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним  рішення загальних зборів, було визнано недійсним рішення загальних зборів ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» від 12.12.2017, оформлене протоколом №12/1-п, в частині розірвання з ОСОБА_1 персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу №150/2 від 10.02.2016 року; визнано недійсним рішення загальних зборів ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» від 12.12.2017 року, оформлене протоколом №12/1-п, в частині укладення з ОСОБА_3 персонального меморандуму на квартиру під будівельним номером АДРЕСА_5 . 
При цьому судами було встановлено, що ОСОБА_1 сплатив 13.12.2017 року всю суму пайового внеску, прострочивши термін такої сплати на один день, що за умовами персонального меморандуму може бути підставою для нарахування пені, а не підставою для його розірвання, а відтак підстави для розгляду та прийняття загальними зборами ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» рішення про розірвання з позивачем персонального меморандуму асоційованого члена ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» від 10.02.2016 №150/2 були відсутні. Крім того, суди констатували порушення прав позивача, як асоційованого члена обслуговуючого кооперативу, який повинен був бути повідомлений про те, що до порядку денного загальних зборів включено питання про розірвання з ним персонального меморандуму. Тобто, суди встановили порушення кооперативом прав ОСОБА_1 на участь в господарській діяльності кооперативу, в управлінні кооперативом, та право мати право голосу на його загальних зборах, питання порядку денного яких безпосередньо стосувались його прав та обов`язків.
Згідно ч.5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Отже, враховуючи, що обставина сплати ОСОБА_4 13.12.2017 року всієї суми пайового внеску, встановлена судовими рішеннями, які набрали чинності, колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, зокрема: платіжним документам, що підтверджують внесення коштів відповідачем; відсутності сплати вступного внеску, що виключає членство у кооперативі; статуту кооперативу, який не передбачає укладення персональних меморандумів із не членами кооперативу.
Крім того, судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, враховуючи зміст персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу №150/2, що вступ до кооперативу асоційованого члена здійснюється на підставі письмової заяви. В подальшому, як зазначено у преамбулі меморандуму, за результатами розгляду заяви асоційованого члена кооперативу від 10.02.2016 року ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» та ОСОБА_1 уклали спірний меморандум.
ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» зобов`язався закріпити за відповідачем пай у вигляді квартири, визначеної умовами меморандуму, побудувати будинок, ввести його в експлуатацію і після повної сплати усіх передбачених договорами пайових внесків передати побудовану квартиру у власність члена у визначеному меморандумом порядку.
Отже, при підписанні персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу №150/2 його сторони вчинили дії, направлені на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що дає підстави вважати даний Меморандум правочином.
Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» передбачає можливість викупу членом кооперативу його майна, тобто укладення відповідного правочину щодо нерухомого майна та/чи майнових прав на ньому. За таких обставин, суд не вбачає підстав вважати, що спірний меморандум суперечить Закону України «Про кооперацію».
Асоційовані члени кооперативу виступають насамперед його інвесторами, оскільки вони не зв`язані з кооперативом трудовою функцією, а беруть лише майнову (інвестиційну) участь у діяльності кооперативу. Майнова складова правового статусу асоційованого члена наближає його до права участі в господарських товариствах, тоді як повне членство характеризується, насамперед, особистою трудовою участю членів у спільній виробничій діяльності кооперативу. Пайові внески у споживчих та обслуговуючих кооперативах мають інвестиційний, але водночас непідприємницький характер. Зокрема, через створення обслуговуючих кооперативів відбувається de facto інвестування у будівництво житла, отже, комплекс прав членів таких кооперативів також може бути представлений як корпоративним паєм нарівні з корпоративними паями (частками, акціями) учасників господарських товариств та виробничих кооперативів. У таких випадках, як правило, правовідносини між сторонами вичерпуються після повного внесення коштів на будівництво житла та передачі об`єкта нерухомості у власність замовнику. 
Тобто правовідносини між сторонами (кооперативом та асоційованим членом цього кооперативу) мають інвестиційну природу, оскільки насправді виникли за несвоєчасне виконання зобов`язань за договорами будівництва нерухомості за кошти замовника, тому справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати від 10.04.2024 у справі №750/319/18).
Тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що з урахуванням дійсного змісту правовідносин між сторонами назва цих коштів пайовими внесками, а договорів - кооперативними на їх інвестиційну природу не впливає.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності).
Оскільки інвестиційна діяльність, у свою чергу, передбачає створення прибутку (доходу) та/або досягається соціального та екологічного ефекту, а позивач – апелянт у справі, як обслуговуючий кооператив є неприбутковою організацією, діяльність якої направлена на виконання непідприємницької діяльності в виді забезпечення житлом членів кооператив, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Зважаючи на те, що судом першої інстанції не було встановлено порушень Закону України «Про кооперацію» та Закону України «Про інвестиційну діяльність» при укладення спірного меморандуму, відсутні підстави для застосування ч.1 ст. 203 ЦК України, на яку посилався позивач у позові.

Крім того, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.06.2021 у справі 761/12692/17.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що оспорюваним меморандумом жодне право ОК «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» не порушене. 

Доводи апелянта про порушення спірним меморандумом його права на підприємницьку діяльність також є безпідставними. 

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у позові, правильного виходив із того, що підстав для визнання недійсним персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу №150/2 від 10.02.2016 року не має.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОБСЛУГОВУЮЧОГО КООПЕРАТИВУ «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНЕ ТОВАРИСТВО «МОРСЬКИЙ» залишити без задоволення.
Рішення Південного міського суду Одеської області від 14.10.2025 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 05.06.2026 року. 

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева