КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2026 року справа № 320/41515/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Томатті" до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Томатті" до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України з позовом, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №12723/0709 від 18.03.2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірне податкове повідомлення-рішення №12723/0709 від 18.03.2024 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки висновки контролюючого органу про порушення граничних строків розрахунків за операціями з імпорту товарів не відповідають фактичним обставинам справи. 
Позивач вказує, що на виконання умов зовнішньоекономічного контракту від 15.12.2022 №TR12-15, укладеного з нерезидентом "OZDEMIR TARIM URUNLERI GIDA TAS. INS. OTO. ITH. IHR. VE PAZ. LTD. STI." (Туреччина), позивачем було перераховано кошти в сумі 114 800,00 доларів США. Не заперечуючи факт надходження частини товару на суму 37 775,00 доларів США поза межами законодавчо встановлених строків, позивач наголошує, що таке затримання відбулось з об`єктивних причин, які не залежали від його волі.
Позивач стверджує, що податковим органом під час перевірки безпідставно не було взято до уваги надане листування з іноземним контрагентом щодо своєчасності доставки товару на умовах, визначених контрактом та інвойсами. Позивач зауважує, що затримка виконання зобов`язань нерезидентом обумовлена надзвичайними та невідворотними обставинами, пов`язаними зі збройною агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану, що безпосередньо вплинуло на логістичні процеси та господарську діяльність. Позивач посилається на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, яким підтверджено факт настання форс-мажорних обставин, що згідно з частиною 6 статті 13 Закону України "Про валюту і валютні операції" є підставою для зупинення перебігу строків розрахунків та нарахування пені.
Додатково позивач акцентує увагу на відсутності своєї вини у вчиненні правопорушення, що є обов`язковою умовою для притягнення до фінансової відповідальності згідно зі статтями 112 та 109 Податкового кодексу України. Позивач переконує, що ним було вжито всіх залежних від нього заходів для дотримання норм законодавства, а контролюючим органом не доведено протиправності, умислу або недостатньої обачності у діях платника податків. З огляду на те, що порушення граничних строків мало місце з незалежних від сторін обставин, які мають ознаки непередбачуваності, позивач вважає застосування штрафних санкцій неправомірним.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
15.10.2024 через підсистему "Електронний Суд" відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Головне управління ДПС у Київській області зазначає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №12723/0709 від 18.03.2024 прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. Свої доводи відповідач обґрунтовує результатами документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог валютного законодавства за період з 15.12.2022 по 19.02.2024. За висновками контролюючого органу, викладеними в акті перевірки №10906/10-36-07-09/41378592 від 22.02.2024, позивачем було порушено частину 3 статті 13 Закону України "Про валюту і валютні операції" та пункт 14 постанови Правління НБУ №18 від 24.02.2022.
Відповідач вказує, що за зовнішньоекономічним контрактом від 15.12.2022 №TR12-15, укладеним з нерезидентом "OZDEMIR TARIM URUNLERI GIDA TAS. INS. OTO. ITH. IHR. VE PAZ. LTD. STI." (Туреччина), позивачем було перераховано попередню оплату, проте товар на суму 37 775,00 доларів США (еквівалент 1 374 749,35 грн) надійшов із порушенням встановлених граничних строків розрахунків. На переконання контролюючого органу, факт порушення є документально підтвердженим, оскільки станом на момент проведення перевірки позивачем не було надано висновку центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку, щодо подовження термінів розрахунків за вказаним контрактом.
Окремо відповідач наголошує на відсутності належних доказів виникнення форс-мажорних обставин, які б згідно із законом зупиняли перебіг строків розрахунків. Контролюючий орган зазначає, що під час перевірки платником податків не було надано довідку уповноваженої організації (органу) країни розташування нерезидента або третьої країни відповідно до умов контракту, яка б засвідчувала обставини непереборної сили. Крім того, податковий орган вказує на відсутність документів, що підтверджували б звернення позивача до суду або міжнародного комерційного арбітражу з позовом про стягнення заборгованості з нерезидента, що виникла внаслідок недотримання термінів поставки. За таких обставин відповідач вважає, що виявлене правопорушення є доведеним, а податкове повідомлення-рішення - законним.
Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Томатті" (ідентифікаційний код: 41378592, місцезнаходження: 08141, Україна, Бучанський р-н, Київська обл., село Святопетрівське, вулиця Петропавлівська, будинок 8 офіс 101) зареєстроване 07.06.2017 як юридична особа, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, номер запису 10681020000046277.
Види діяльності за КВЕД: 
46.31 Оптова торгівля фруктами й овочами
46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту
47.21 Роздрібна торгівля фруктами й овочами в спеціалізованих магазинах
47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами
15.12.2022 між позивачем (Покупець) та нерезидентом "OZDEMIR TARIM URUNLERI GIDA TAS. INS. OTO. ITH. IHR. VE PAZ. LTD. STI." (Продавець, Туреччина) було укладено зовнішньоекономічний контракт №TR12-15 (а.с. 24-27). Предметом договору визначено закупівлю овочів та фруктів в об`ємах та асортименті згідно з інвойсами на кожну окрему поставку. Загальна сума контракту склала 1 200 000,00 доларів США. Умовами договору передбачено поставку товару морським транспортом на умовах CFR м. Одеса або автомобільним транспортом на умовах СРТ м. Київ згідно з правилами "ІНКОТЕРМС" у редакції 2020 року. Станом на дату укладення контракту (15.12.2022) заборгованість між сторонами була відсутня.
На виконання умов вказаного контракту позивачем здійснено перерахування грошових коштів на користь нерезидента через валютний рахунок у ПуАТ "КБ" "АКОРДБАНК". Загальна сума перерахованих коштів за період з 15.12.2022 по 19.02.2024 склала 114 800,00 доларів США, що згідно з курсом НБУ становить 4 198 075,28 грн. У відповідь нерезидентом було поставлено товар на загальну суму 114 309,20 доларів США (еквівалент 4 179 910,37 грн). Однак, за твердженням контролюючого органу, частина товару на суму 37 775,00 доларів США (еквівалент 1 374 749,35 грн) надійшла з порушенням встановлених законодавством граничних строків розрахунків.
На підставі наказу від 22.03.2023 №557-п та направлення від 13.02.2024 №1128/10-36-07-09, виданого Головним управлінням ДПС у Київській області, було проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача в період з 13.02.2024 по 19.02.2024. 
За результатами перевірки складено Акт від 22.02.2024 №10906/10-36-07-09/41378592 (а.с. 14-22), в якому зафіксовано порушення частини 3 статті 13 Закону України "Про валюту і валютні операції", а саме порушено граничні строки розрахунків по зовнішньоекономічному контракту від 15.12.2022 №TR12-15, який укладено з нерезидентом "OZDEMIR TARIM URUNLERI GIDA TAS. INS. OTO. ITH. IHR. VE PAZ. LTD. STI." на загальну суму 37 775,00 доларів США (еквів. 1 374 749,35 грн).
В Акті детально зафіксовано, що станом на дату завершення перевірки (19.02.2024) у ТОВ "ТОМАТТІ" був відсутній висновок центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку (Мінекономіки), про продовження встановлених термінів розрахунків за імпортною операцією. Також перевіркою констатовано, що платником податків не було представлено сертифікат або довідку уповноваженої організації країни нерезидента про виникнення обставин непереборної сили (форс-мажору), які б безпосередньо стосувалися виконання зобов`язань за контрактом №TR12-15.
Крім того, посадовою особою контролюючого органу в Акті зазначено про відсутність будь-яких доказів звернення позивача до судових органів чи міжнародного комерційного арбітражу з позовом про стягнення заборгованості з контрагента або вимоги щодо компенсації за недотримання термінів поставки. Хоча позивач надав до перевірки копії електронного листування з нерезидентом, в якому обговорювалися причини затримки товару, контролюючий орган кваліфікував ці докази як такі, що не спростовують факту порушення валютного законодавства.
До Акта додано розрахунок пені за кожен день прострочення (Додаток 4), який став підставою для подальшого винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 18.03.2024 №12723/0709.
На підставі висновків акта перевірки Головним управлінням ДПС у Київській області 18.03.2024 було винесено податкове повідомлення-рішення №12723/0709 (а.с. 10-11), яким застосовано суму штрафних санкцій у розмірі 35 274,28 грн. 
Не погоджуючись із правомірністю нарахування штрафних санкцій, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діє станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.
У розумінні пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія частини 2 статті 19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія частини 2 статті 2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно зі статтями 1, 3, 8, частиною 2 статті 19, частиною 1 статті 68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024 у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Суд відмічає, що суспільні відносини з приводу повноважень, приводів, підстав, способів здійснення валютного контролю територіальними органами системи Державної податкової служби України, а також з приводу механізму та процедури притягнення винних у порушенні згаданої дисципліни учасників суспільних відносин регламентовані приписами Податкового кодексу України, а правила проведення валютних операцій, склад протиправних діянь у сфері проведення валютних операцій та міри юридичної відповідальності унормовані приписами Закону України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції".
Відповідно до підпункту 191.1.4 пункту 191.1 статті 191 Податкового кодексу України (далі - ПК України), контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу: здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті.
Підпунктами 20.1.4, 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41цього Кодексу, мають право: - проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків; - застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.
Згідно зі статтею 1 ПК України норми Податкового кодексу України не містять ані прямої вказівки про поширення їх дії на регламентування валютного законодавства, ані прямого застереження про непоширення їх дії на регламентування валютного законодавства.
Закон України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції" (який набрав чинності з 07.07.2018 та введений в дію з 07.02.2019; далі - Закон №2473-VIII) визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства.
Частиною 1 статті 3 Закону №2473-VIII встановлено, що відносини, що виникають у сфері здійснення валютних операцій, валютного регулювання і валютного нагляду, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону №2473-VIII питання здійснення валютних операцій, основи валютного регулювання та нагляду регулюються виключно цим Законом. Зміна положень цього Закону здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Зміна положень цього Закону може здійснюватися виключно окремими законами про внесення змін до цього Закону.
Згідно з частиною 3 статті 3 Закону №2473-VIII у разі якщо положення інших законів суперечать положенням цього Закону, застосовуються положення цього Закону.
Отже, норми статті 3 Закону №2473-VIII не виключають можливості регламентування окремих сфер валютного регулювання і нагляду приписами інших актів права (у тому числі і нормами Податкового кодексу України) за виключенням недоторканності саме основ валютного регулювання та основ валютного нагляду.
При цьому, механізми реалізації суб`єктами владних повноважень заходів контролю, процедури притягнення винних учасників суспільних правовідносин до запровадженої законом міри юридичної відповідальності, склад протиправних діянь та обставини, що виключають відповідальність нормами Закону №2473-VIII не віднесені ані до основ валютного регулювання, ані до основ валютного нагляду.
Відповідно до частини 4 статті 11 Закону №2473-VIII органами валютного нагляду відповідно до цього Закону є Національний банк України та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику. Органи валютного нагляду в межах своєї компетенції здійснюють нагляд за дотриманням резидентами та нерезидентами валютного законодавства.
Частинами 5, 6 статті 11 Закону №2473-VIII передбачено, що Національний банк України у визначеному ним порядку здійснює валютний нагляд за уповноваженими установами. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, здійснює валютний нагляд за дотриманням резидентами (крім уповноважених установ) та нерезидентами вимог валютного законодавства.
Згідно з частиною 9 статті 11 Закону №2473-VIII органи валютного нагляду мають право проводити перевірки з питань дотримання вимог валютного законодавства визначеними частинами п`ятою і шостою цієї статті суб`єктами здійснення таких операцій. Під час проведення перевірок з питань дотримання вимог валютного законодавства органи валютного нагляду мають право вимагати від агентів валютного нагляду та інших осіб, які є об`єктом таких перевірок, надання доступу до систем автоматизації валютних операцій, підтвердних документів та іншої інформації про валютні операції, а також пояснень щодо проведених валютних операцій, а агенти валютного нагляду та інші особи, які є об`єктом таких перевірок, зобов`язані безоплатно надавати відповідний доступ, пояснення, документи та іншу інформацію.
За змістом частини 10 статті 11 Закону №2473-VIII у разі виявлення порушень валютного законодавства органи валютного нагляду мають право вимагати від агентів валютного нагляду та інших осіб, які є об`єктом таких перевірок і допустили такі порушення, дотримання вимог валютного законодавства та застосовувати заходи впливу, передбачені законом.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 12 Закону №2473-VIII Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, погіршення стану платіжного балансу України, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та (або) фінансової системи держави, має право запровадити такі заходи захисту: встановлення граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.
Згідно з частиною 1 статті 13 Закону №2473-VIII Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.
Стосовно термінів розрахунків в сфері зовнішньоекономічної діяльності, згаданих у Законі №2473-VIII, суд зазначає, що постановою правління Національного банку України від 02.01.2019 №5 було затверджено Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті (далі - Положення №5).
Згідно із пунктом 21 розділу ІІ Положення №5 граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 365 календарних днів.
У подальшому Правлінням Національного банку України була прийнята постанова від 24.02.2022 №18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" (далі - Постанова №18).
Постановою Правління Національного банку України від 04.04.2022 №68 Постанову №18 було доповнено, зокрема пунктами наступного змісту: 
"142. Граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 90 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 05 квітня 2022 року"; 
"144. Розрахунки за операціями резидентів з експорту та імпорту товарів здійснюються не пізніше строку, визначеного в пункті 142 цієї постанови, з урахуванням вимог пункту 143 цієї постанови в повному обсязі, з урахуванням вимог пункту 143 цієї постанови стосовно операцій з експорту, імпорту товарів у незначній сумі (уключаючи незавершені розрахунки за операцією). Грошові кошти від нерезидента за операціями резидента з експорту товарів підлягають зарахуванню на рахунок резидента в банку в Україні".
Постановою Правління Національного банку України від 07.06.2022 №113 та постановою Правління Національного банку України від 07.07.2022 №172 до пункту142 Постанови №18 були внесені чергові зміни і з 07 червня 2022 року цифри "90" було замінено цифрами "120", а з 07 липня 2022 року - цифри "120" замінено цифрами "180".
Таким чином, за загальним правилом імпорт товарів до України має здійснюватися у строки, зазначені у договорах, але не пізніше граничного строку розрахунків, встановленого Національним банком України, що обчислюється з дня здійснення авансового платежу (попередньої плати).
До 05.04.2022 такі граничні строки розрахунків становили 365 календарних днів.
З огляду на введення в Україні воєнного стану Національний банк України змінив граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту.
Відповідно до указаних змін у період з 05.04.2022 по 07.06.2022 такі строки становили 90 календарних днів, з 07.06.2022 по 07.07.2022 - 120 календарних днів, з 07.07.2022 - 180 календарних днів.
При цьому змінені Постановою №18 строки застосовуються лише до операцій, що здійснені з 05.04.2022.
Згідно із частиною 2 статті 13 Закону №2473-VIII у разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з експорту товарів грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунки резидентів у банках України у строки, зазначені в договорах, але не пізніше строку та в обсязі, встановлених Національним банком України. Строк виплати заборгованості обчислюється з дня митного оформлення продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та (або) інших немайнових прав - з дня оформлення у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) акта, рахунка (інвойсу) або іншого документа, що засвідчує їх надання.
Відповідно до частини 3 статті 13 Закону №2473-VIII у разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з імпорту товарів їх поставка має здійснюватися у строки, зазначені в договорах, але не пізніше встановленого Національним банком України граничного строку розрахунків з дня здійснення авансового платежу (попередньої оплати).
За змістом частини 5 статті 13 Закону №2473-VIII порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).
Суд повторно відмічає, що у межах спірних правовідносин заявник не оскаржує обчислень суб`єкта владних повноважень ані з приводу арифметичних показників тривалості затримок у виконанні зобов`язань за частиною 3 статті 13 Закону №2473-VIII, ані з приводу арифметичних розмірів грошових еквівалентів невиконаних зобов`язань, ані з приводу визначення суми пені.
Також суд відмічає, що у силу спеціального застереження частини 6 статті 13 Закону №2473-VIII у разі якщо виконання договору, передбаченого частинами другою або третьою цієї статті, зупиняється у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин, перебіг строку розрахунків, установленого згідно з частиною першою цієї статті, та нарахування пені відповідно до частини п`ятої цієї статті зупиняється на весь період дії форс-мажорних обставин та поновлюється з дня, наступного за днем закінчення дії таких обставин. Підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є відповідна довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов цього договору (контракту).
Отже, у разі зупинення виконання господарської операції, яке зумовлене виникненням форс-мажорних обставин, зупиняється як перебіг строку розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, так і нарахування пені на весь період дії форс-мажорних обставин.
Суд акцентує увагу, що законодавцем передбачено випадок не застосування фінансової відповідальності у вигляді нарахування пені (зупинення строку нарахування пені) лише у разі виникнення форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань іншою стороною правочину.
Тому, розв`язуючи спір за епізодом існування підстав для звільнення від відповідальності у зв`язку з випадком надзвичайних та невідворотних обставин (форс-мажору), суд зазначає, що Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і останній триває до теперішнього часу.
Згідно з частиною 1 статті 617 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та статтею141 Закону України від 02.12.1997 №671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести, а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Рішенням президії ТПП України 15.07.2014 №40(3) затверджено Регламент засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), який встановлює єдиний порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) в системі ТПП України.
За правилами підпункту 4.2 пункту 4 Регламенту ТПП регіональні ТПП здійснюють засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідно до умов договорів, контрактів, типових договорів, угод тощо між резидентами, норм законодавства, відомчих нормативних актів, органів місцевого самоврядування, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції регіональних торгово-промислових палат / відповідної регіональної ТПП.
Верховним Судом у постанові від 12.12.2024 (справа №380/839/24) та у постанові від 14.01.2025 (справа №440/17191/23) із посиланням на постанови Верховного Суду від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 25.01.2022 у справі №904/3886/21, від 18.01.2024 у справі №914/2994/22 зазначено, що усталеною є практика Верховного Суду, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру. У разі їх виникнення сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку.
Згідно з правовими висновками низки постанов Верховного Суду (постанови від 05 грудня 2023 року у справі №917/1593/22, від 18 січня 2024 року у справі №914/2994/22, від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17) підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. Водночас, сертифікат Торгово-промислової палати України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватись судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
У постановах від 05 жовтня 2023 року у справі №520/14773/21, від 19 серпня 2022 року у справі №818/2429/18, від 17 червня 2020 року у справі №812/677/17, від 03 вересня 2019 року у справі №805/1087/16 Верховний Суд зазначив, що має встановлюватися (доводитися) вплив обставин непереборної сили, засвідчених відповідними сертифікатами ТПП України, на неможливість платника податку належним чином виконувати свої зобов`язання і на зміну його економічного стану цими форс-мажорними обставинами. Ці фактори мають перебувати у причинно-наслідковому зв`язку.
Зі змісту перелічених правових позицій Верховного Суду слідує, що саме по собі існування форс-мажорної обставини (обставини непереборної сили) ще не є свідченням того, що безпосередньо ця обставина вплинула на неможливість виконання особою певного зобов`язання за договором чи обов`язку, передбаченого законодавчими та іншими нормативними актами. Такий зв`язок має встановлюватись як шляхом надання сертифіката (довідки) Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП, так і оцінкою інших належних доказів, що можуть це підтвердити.
Тож сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом неможливості виконання зобов`язання, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та характеру зобов`язання.
Натомість, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не змогла виконати ті чи інші зобов`язання.
Про обґрунтованість такого висновку свідчить і аналіз частини 6 статті 13 Закону №2473-VIII, яка передбачає можливість зупинення перебігу строків розрахунків та нарахування пені за їх порушення лише у разі зупинення виконання договору, яке відбувається у зв`язку із виникненням форс-мажорних обставин. Іншими словами, неможливість виконання договору, а відповідно, і звільнення від нарахування пені, має місце у разі впливу форс-мажорних обставин на таку можливість.
Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 у справі №904/6463/14 (3-216гс15))
Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18, від 25 січня 2022 року у справі №904/3886/21, від 18 січня 2024 року у справі №914/2994/22, від 05 жовтня 2023 року у справі №520/14773/21, від 19 серпня 2022 року у справі №818/2429/18, від 17 червня 2020 року у справі №812/677/17, від 03 вересня 2019 року у справі №805/1087/16.
Відтак, неможливість виконання зобов`язання/обов`язку особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлюють виконання на підставі вимог законодавства. Обставини військової агресії на території України не є автоматичною, безумовною підставою, яка підтверджує відсутність можливості виконання зобов`язання/обов`язку.
Застосовуючи положення наведених норм права до установлених обставин спору, суд зазначає, що у межах зобов`язань за Контрактом №TR12-15 від 15.12.2022 позивачем були виконані власні господарські зобов`язання шляхом проведення безготівкових грошових платежів (авансових внесків) на користь нерезидента-постачальника "OZDEMIR TARIM URUNLERI GIDA TAS. INS. OTO. ITH. IHR. VE PAZ. LTD. STI.", який знаходиться на території Республіки Туреччина. Суд наголошує, що на вказаного нерезидента за обсягом добутих у справі доказів фактор повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України безпосередньо не впливав, оскільки його господарська діяльність здійснюється поза межами території України.
Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що стан воєнного стану в Україні та збройна агресія стали непереборною перешкодою, яка б унеможливлювала поставку сільськогосподарської продукції (овочів та фруктів) іноземним контрагентом у встановлений законом 180-денний строк. Позивачем не доведено, що проміжок часу з моменту здійснення попередньої оплати до граничного строку виконання зобов`язань був недостатнім для організації логістичних процесів та фактичного ввезення товару на митну територію України із дотриманням вимог частини 3 статті 13 Закону №2473-VIII. 
Щодо посилань позивача на загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, суд зазначає, що вказаний документ має інформативний характер і не містить об`єктивних даних щодо впливу збройної агресії на виконання зобов`язань саме учасниками спірних правовідносин за Контрактом №TR12-15 від 15.12.2022. Даний лист не може бути кваліфікований як належний сертифікат про форс-мажорні обставини в розумінні валютного законодавства, оскільки він не фіксує конкретних обставин непереборної сили, що виникли безпосередньо у турецького постачальника або на маршрутах доставки товару в період дії граничних строків розрахунків.
Крім того, представлене позивачем листування з нерезидентом не містить доказів існування прямого причинно-наслідкового зв`язку між воєнними діями в Україні та несвоєчасністю поставки товару з Туреччини. Суд зауважує, що підтверджені матеріалами справи факти подальшого здійснення нерезидентом поставок товару на адресу позивача (хоча і з порушенням строків) свідчать про наявність фізичної та технічної змоги проводити господарські операції. Відсутність звернення позивача до суду або міжнародного арбітражу з позовом до нерезидента про стягнення дебіторської заборгованості чи примусове виконання зобов`язання лише підтверджує висновок про відсутність законодавчих підстав для зупинення перебігу строків валютного нагляду.
Тож, приписи частини 6 статті 13 Закону №2473-VIII не можуть бути кваліфіковані у даному конкретному випадку в якості належної правової підстави для визнання протиправним оскарженого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень через недоведеність безпосереднього та прямого причинно-наслідкового зв`язку між фактором повномасштабної військової збройної агресії Російської Федерації проти України (розпочатої з 24.02.2022) та недотриманням вимог частини 3 статті 13 Закону №2473-VIII.
Крім того, у межах даного спору, факт порушення граничних строків розрахунків за імпортною операцією на суму 37 775,00 доларів США підтверджується об`єктивними даними банківського нагляду та первинними документами самого позивача (платіжними інструкціями та митними деклараціями), що свідчать про пропуск 180-денного строку, встановленого статтею 13 Закону № 2473-VIII.
Стосовно поширення на спірні правовідносини положень підпункту 112.8.9 пункту 112.8 статті 112 ПК України суд зазначає, що згідно з цією нормою права обставинами, що звільняють від фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є, зокрема, вчинення діяння (дії або бездіяльності) внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажору).
З огляду на те, що питання зупинення нарахування пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин врегульовано спеціальним Законом №2473-VIII, відповідно на ці правовідносини не розповсюджуються положення підпункту 112.8.9 пункту 112.8 статті 112 ПК України, за аналогією з положеннями абзацу 11 пункту 52-1 та підпункту 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, про що зазначено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 23.07.2024 (справа №240/25642/22).
Тож, положення підпункту 112.8.9 пункту 112.8 статті 112 ПК України не можуть бути кваліфіковані у якості належної правової підстави для визнання протиправним оскарженого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень.
Стосовно правил обчислення встановлених строків валютного нагляду у межах спірних правовідносин, суд зазначає, що згідно з частиною 3 статті 3 Закону №2473-VIII, у разі якщо положення інших законів суперечать положенням цього Закону, застосовуються положення саме цього Закону.
На виконання положень статті 13 Закону №2473-VIII була прийнята Інструкція про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів (затверджена постановою Правління НБУ від 02.01.2019 №7; далі - Інструкція №7). Відповідно до підпункту 2 пункту 7 Розділу ІІ Інструкції №7, банк розпочинає відлік установлених Національним банком граничних строків розрахунків із дати здійснення платежу (списання коштів з рахунку клієнта) - за операціями з імпорту товарів.
Судом встановлено, що у межах виконання Контракту від 15.12.2022 №TR12-15 позивач здійснював попередню оплату за товар на користь нерезидента "OZDEMIR TARIM URUNLERI GIDA TAS. INS. OTO. ITH. IHR. VE PAZ. LTD. STI.". Таким чином, датою початку відліку 180-денного граничного строку розрахунків для кожної окремої операції є дата фактичного списання валютних коштів з рахунку позивача, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, наявними в матеріалах справи та дослідженими під час перевірки.
З огляду на пріоритетність норм спеціального валютного законодавства, належною правовою нормою для визначення моменту початку перебігу строку у даних правовідносинах є приписи Закону №2473-VIII та Інструкції №7, а не загальні положення статті 253 Цивільного кодексу України. Відтак, контролюючий орган правомірно визначив періоди прострочення, виходячи з дат здійснення платежів позивачем, що кореспондується з розрахунком пені, наведеним у Додатку 4 до Акта перевірки №10906/10-36-07-09/41378592 від 22.02.2024.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини 2 статті 2 КАС України, а у силу частини 2 статті 77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.
При цьому, із положень частин 1 і 2 статті 77 КАС України у поєднанні з приписами частини 4 статті 9, абзацу 2 частини 2 статті 77, частин 3 і 4 статті 242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку частини 2 статті 77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту частини 1 статті 77 та частини 2 статті 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі №520/2261/19, де указано, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.
У контексті спірних правовідносин це означає, що задекларовані позивачем твердження про неможливість вчасного виконання контракту через збройну агресію Російської Федерації, за відсутності відповідного сертифіката ТПП, залишаються на рівні декларативних заяв, які не спростовують встановлений податковим органом факт валютного порушення.
У розумінні частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з частиною 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 статті 74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом частини 1 статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статей 72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку суб`єкт владних повноважень забезпечив дотримання частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, оскільки із достатньою повнотою з`ясував обставини спірних правовідносин, належну норму закону визначив правильно, помилок у тлумаченні змісту цієї норми не припустився і за відсутності документально підтвердженого безпосереднього причинно наслідкового зв`язку між фактором повномасштабної військової збройної агресії Російської Федерації проти України (розпочатої 24.02.2022) і недотриманням заявником вимог частини 2 та 3 статті 13 Закону №2473-VIII вчинив правомірне управлінське волевиявлення з приводу нарахування пені у порядку частини 5 статті 13 Закону №2473-VIII.
Тож, за наслідками розгляду справи суд вважає доведеним за правилами частини 2 статті 77 КАС України факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам частини 2 статті 2 КАС України та навпаки не доведеним за правилами частини 1 статті 77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у задоволенні позову.
Розподіл судових витрат у справі належить провести за правилами статей 132-143 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243 – 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.