Справа № 944/320/26 Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б. 
Провадження № 33/811/901/26 Доповідач: Романюк М. Ф. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Романюка М.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 на постанову судді Яворівського районного суду Львівської області від 17 березня 2026 року про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП,

встановив:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень 00 копійок в дохід держави.
Стягнуто з ОСОБА_1 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок судового збору в дохід держави. 
Згідно з постановою судді, ОСОБА_1 17 січня 2026 року о 09 год 45 хв здійснила спробу незаконного перетину державного кордону України із Республікою Польща, в пункті пропуску «Грушів» через державний кордон України без відповідних документів.
Вказаними діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. 
Не погоджуючись з даною постановою особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, скасувати постанову суду та закрити провадження у справі на підставі ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.
Щодо строку на апеляційне оскарження зазначає, що справу розглянуто у відсутності апелянта і копію постанови до сьогоднішнього часу не направлено.
Вказує, що про оскаржуване рішення дізналася з ЄРСР, де постанова було оприлюднена тільки через 10 днів, тобто 26 березня 2026 року.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що у діях ОСОБА_1 не було складу правопорушення за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Звертає увагу на те, що в`їжджаючи в Україну на паспортному контролі, на момент дії Закону «Про множинне громадянство» ОСОБА_1 одночасно пред`явила два документи, що посвідчують її особу: паспорт громадянина України для виїзду за кордон та паспорт громадянина Сполученого Королівства Великої Британії, тобто усі документи для належного встановлення особи.
Стверджує, що пред`являючи два документи, що посвідчують особу, як гр. України та Сполученого Королівства Великої Британії, у ОСОБА_1 не було ніякого умислу щодо незаконного перетину кордону.
Зазначає, що накладаючи стягнення в розмірі 5100 грн, згідно вимог ст. 33 КУпАП, суд не вказав, чому та з яких міркувань прийшов такого висновку, не застосувавши до ОСОБА_1 , з врахуванням того, що остання одинока мати та має на утриманні неповнолітню дитину, ступеня вини, відсутності обставин, що обтяжують відповідальність, мінімальний штраф у розмірі 3400 грн.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце судового розгляду.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989) відзначив, що сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». Таким чином ЄСПЛ наголошує у своїх рішеннях, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У цьому контексті суд також звертає увагу, що апеляційний перегляд здійснюється за апеляційною скаргою особи, яка її подала, а вона в першу чергу мала б цікавитися питаннями призначення судових засідань у справі.
За наведеного, з огляду на положення ч. 6 ст. 294 КУпАП, вважаю за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , оскільки її неявка не є перешкодою для розгляду справи.
Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, та дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до наступного.
Доводи апелянта щодо поважності пропуску строку апеляційного оскарження є обґрунтованими. Суд вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений апелянтом з поважних причин, а тому його слід поновити.
Відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Постанова судді суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вище вимогам.
Частиною 1 статті 204-1 КУпАП передбачена відповідальність за перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Згідно з приписами статті 2,3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну); перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Пунктом 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, передбачає, що перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу.
У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни окрім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. 
Всупереч тверджень апелянта ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було дотримано, а висновок суду про доведеність винуватості останньої у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, наведені у постанові, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 000508Е від 17 січня 2026 року; рапортами працівників прикордонної служби ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , іншими доказами, наявними в матеріалах справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що у діях ОСОБА_1 не було складу правопорушення за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинене нею адміністративне правопорушення.
Доводи апеляційної скарги, що в`їжджаючи в Україну на паспортному контролі, на момент дії Закону «Про множинне громадянство» ОСОБА_1 одночасно пред`явила два документи, що посвідчують її особу: паспорт громадянина України для виїзду за кордон та паспорт громадянина Сполученого Королівства Великої Британії, є необґрунтованим, так як відповідно до положень Закону України «Про громадянство України», Конституції України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», та п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, встановлено процедуру перетинання державного кордону громадянами України, враховуючи, що ОСОБА_1 є громадянкою України, то остання була зобов`язаним надати для перевірки саме документи, підтверджуючі його особу як громадянина України.
Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство.
У пункті 1 частини 2 Закону України «Про громадянство України» зазначено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на принципі єдиного громадянства - громадянства держави Україна. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Із вказаного слідує, що згідно з законодавством України громадянство України та ще однієї, або декількох країн (подвійне громадянство) в Україні не допускається.
Підстави втрати та припинення громадянства України визначені у статтях 18 та 19 Закону України «Про громадянство України», а датою припинення громадянства України у передбачених цими статтями випадках є дата видання відповідного указу Президента України.
Встановивши правовий зв`язок фізичної особи з державою Україна, тобто належність особи, яка перетинає державний кордон у пункті пропуску за документом громадянина іноземної держави, до громадянства України, службові особи Державної прикордонної служби України зобов`язані керуватися правовою нормою пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України». Якщо громадянин набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Відповідна правова норма міститься в частині 1 стаття 3 Європейської конвенції про громадянство - кожна держава визначає у своєму законодавстві, хто є її громадянами. Наявність за громадянином України подвійного громадянства не визнається.
Отже можна зробити висновок, що використовувати паспорт громадянина іншої країни для перетину державного кордону України на законних підставах мають фізичні особи лише після видання Указу Президента України про втрату такими особами громадянства України.
Оскільки початком здійснення прикордонного контролю є момент подання особою паспортного документу для перевірки, факт надання громадянином України паспортного документу іноземної держави кваліфікується як спроба незаконного перетину державного кордону України, так як даний документ не може вважатися відповідним, тобто дані дії є адміністративним правопорушенням, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Аналізуючи досліджені докази, оцінюючи їх у сукупності, апеляційний суд доходить до переконання, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, повністю доведена, є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом».
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставиться їй за провину. 
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є спробою уникнути адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення. 
Виходячи з матеріалів справи, апеляційний суд вважає, що призначення ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, відповідає вимогам ст. 33 КУпАП. 
Апеляційний суд при цьому звертає увагу, що обране стягнення не є максимально суворим з тих, що передбачене санкцією ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Інші обставини, на які посилається апелянт як на підставу для пом`якшення обраного судом адміністративного стягнення, не є достатньою підставою для застосування до останньої менш суворого виду адміністративної санкції, яка передбачена ч. 1 ст. 204-1 КУпАП з огляду на встановлені судом обставини справи.
За таких обставин, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності є підтвердженням в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, отже судом першої інстанції під час розгляду справи вимоги ст. 279, 280 КУпАП дотримано, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а адміністративне стягнення, яке накладено на нього у межах санкції ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення, і в свою чергу є необхідним і достатнім для виправлення і виховання ОСОБА_1 у дусі точного та неухильного додержання законів та запобігання новим правопорушенням.
Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови, апеляційним переглядом не встановлено.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

поновити особі, яка притягається до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови судді Яворівського районного суду Львівської області від 17 березня 2026 року.
Постанову судді Яворівського районного суду Львівської області від 17 березня 2026 року, якою  ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.204-1 КУпАП залишити без змін, а апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя   М.Ф. Романюк