КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7731/2026
Справа № 753/11969/19

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

03 червня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Колесника О.М. в м. Київ 15 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у вигляді відсотків за користування позикою, інфляційних втрат та 3 % річних,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, остаточно збільшивши позовні вимоги в лютому 2021 року, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь проценти за користування позикою в розмірі 236272,95 грн., інфляційні втрати в розмірі 263400 грн. та 3 % річних в розмірі 38136,99 грн., всього в розмірі 537809,94 грн.
Позов мотивувала тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року у справі № 753/16466/14 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто з відповідача на користь позивача 200000 грн. основного боргу, 8309,59 грн. процентів за користування позикою, 35000 грн. втрат від інфляції та 3 % річних в сумі 2580,82 грн. 21 листопада 2021 року вказане рішення було звернуте до виконання, однак до сьогоднішнього дня не виконане ні добровільно, ні в примусовому порядку.
Посилаючись на положення ст. 1048, 625 ЦК України, вказувала, що за час з дати ухвалення рішення і станом на час розгляду справи проценти за користування позикою склали 236272,95 грн., інфляційні втрати в розмірі 263400 грн., 3 % річних в розмірі 38136,99 грн., а всього в розмірі 537809,94 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 236272,95 грн. в рахунок стягнення грошових коштів у вигляді відсотків за користування позикою, 263400 грн. інфляційних втрат, 38136,99 грн. 3 % річних, а всього 537809,94 грн., стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 5378,10 грн. судового збору.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на неналежне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, оскільки матеріали справи містять два конверти з поштовими відправленнями з поміткою «судова повістка», які були повернуті до суду, від 10 березня 2020 року та від 28 січня 2021 року. Щодо причин повернення поштових відправлень, то поштове відправлення 0206818157476 повернуто «з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», поштове відправлення 0206819514710 повернуто з причини відсутності адресата за вказаною адресою. Отже, належним чином повідомленим відповідач був лише один раз судовою повісткою, направленою поштовим відправленням 0206819514710, тому неможливо вважати неявку в судове засідання, призначене на 15 лютого 2021 року, повторною. 
Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц про те, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» та «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи. Отже, заочне рішення ухвалене з порушенням норм ЦПК України.
Заявляв, що матеріали справи дійсно не містять заяв та клопотань зі сторони відповідача про неможливість розгляду справи за його відсутності, з огляду на необізнаність про судовий розгляд зазначеної справи. Відповідач не отримував ні ухвалу суду про відкриття провадження, ані копію позовної заяви з додатками. Крім того, матеріали справи не містять доказів направлення стороні відповідача та отримання ним ухвали про відкриття провадження та позову з додатками. Фактично відповідач дізнався про дане рішення суду у вересні 2025 року після відкриття виконавчого провадження, але через перебування на військовій службі та участі в заходах для забезпечення оборони України він був позбавлений можливості вчасно відреагувати з метою захисту своїх прав та обов`язків.
Вважав, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата та надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Наводив зміст ст. 610, 612, 1048, 1049, 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України, правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України; від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 про те, що проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання, тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання; наголошував, що після настання строку повернення позики позикодавець мав право на стягнення з позичальника тільки сум, передбачених положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Отже, ухвалюючи заочне рішення, суд не врахував зазначені правові позиції та усталену практику Верховного Суду щодо неможливості одночасного стягнення процентів за користування і 3 % річних за один і той самий період, а тому рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення процентів за користування позикою в сумі 236272,95 грн., оскільки після настання прострочення повернення позики (з 01 лютого 2014 року) право позивача на проценти за ст. 1048 ЦК України припинилося, а нарахування можливе виключно за ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляція та 3 % річних). Одночасно стягнення обох видів процентів за один період є неправомірним (правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 05 липня 2023 року у справі № 295/7309/21 та інших).
Наводив зміст ст. 12, 2, 263 ЦПК України, вказував, що при ухваленні заочного рішення суд першої інстанції керувався лише одним критерієм - своєчасністю, що за своїми наслідками потягнуло за собою порушення справедливості та неупередженості, і така позиція суду першої інстанції може розцінюватися виключно як «надмірний формалізм».
Викладав заперечення на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення, вказуючи, що суд першої інстанції неправильно встановив момент фактичної обізнаності відповідача про заочне рішення, ігноруючи поважні причини пропуску строку. При постановленні ухвали суд не дослідив і не врахував відсутність в матеріалах справи доказів направлення стороні відповідача ухвали про відкриття провадження разом з позовною заявою на виконання ст. 190 ЦПК України. Суд фактично проігнорував свій обов`язок щодо надсилання учасникам справи ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками, через невиконання даного обов`язку відповідач не знав про існування зазначеної справи та не міг у встановлені строки подати відзив та необхідні клопотання. 
Крім того, суд не надав належної оцінки, що відповідачу не було направлено копію заочного рішення суду згідно ч. 5, 6 ст. 272 ЦПК України у відповідній редакції. Суд вказав, що заявник був обізнаний про заочне рішення з 28 квітня 2023 року через відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 та щомісячне списання коштів з призначенням платежу, де згадується номер справи № 753/11969/19, і це стало фактично єдиною підставою, на яку посилається суд, обґрунтовуючи обізнаність відповідача про судове рішення. Посилався на помилковість даного висновку, оскільки стягнення коштів з рахунків відповідача є примусовим, відрахування здійснюється бухгалтерією військової частини згідно постанови про відкриття виконавчого провадження, яка не була доведена до відома відповідача належним чином.
Вказував, що примусове стягнення з боржника коштів в межах примусового виконання рішення суду не свідчить про обізнаність боржника з суттю рішення суду чи з його текстом. Крім того, постанова про звернення стягнення на доходи боржника була направлена приватним виконавцем до військової частини лише 04 грудня 2023 року, примусові відрахування почалися лише з лютого 2024 року, в отже твердження суду, що відповідач був обізнаний про рішення суду з квітня 2023 року, не відповідають дійсності і не підтверджені жодними доказами. 
Також відповідач наголошував, що квитанції про рух коштів на рахунках позивача, які нібито доводять факт обізнаності відповідача про суть заочного рішення, вочевидь були надані представником ОСОБА_3 у своїх запереченнях, з якими відповідач та його представник не були ознайомлені. Отже, з метою спростування неправдивої і викривленої інформації, наданої позивачем, відповідач на стадії апеляційного оскарження долучає докази, які не могли бути долучені при поданні заяви про перегляд заочного рішення.
Наголошував, що не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження або копію заочного рішення суду. Факт примусового виконання не є доказом обізнаності в розумінні ст. 248 ЦПК України, оскільки відповідач міг не розуміти зв`язку з цією справою, будучи обізнаним лише про попередню справу № 753/16466/14 від 2014 року про стягнення основної суми боргу. Фактичне ознайомлення відбулося лише 21 листопада 2025 року, коли адвокат Подолян Ю.О. ознайомилася з матеріалами справи в приміщенні суду. До цього моменту відповідач не мав доступу до тексту рішення чи позовних вимог.
Крім того, судом не враховано, що відповідач періодично брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, а отже причини пропуску строку є поважними. 
Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 990/98/25 про те, що проходження особою військовою служби, призваною по мобілізації до ЗСУ може бути підставою для поновлення строку звернення до суду.
Зазначав, що висновки суду про належне повідомлення відповідача про розгляд справи є помилковим, оскільки матеріали справи не містять доказів повторної неявки, та відсутні докази надсилання стороні відповідача ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви. Стверджував, що оскільки належним чином повідомленим відповідач був лише один раз судовою повісткою, направленою поштовим повідомленням № 0206819514710, тому неможливо вважати неявку в судове засідання, призначене на 15 лютого 2021 року, повторною.
Вказував, що ним до апеляційної скарги додаються наступні докази: рапорт про надання звітів про відрахування, копії звітів про відрахування та копія постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи боржників. Потреба в наданні цих доказів виникла саме через те, що судом взято до уваги квитанції щодо обігу коштів на рахунку позивача, які нібито доводять обізнаність відповідача про наявність судового рішення у даній справі. Стороною відповідача не були вчасно надані звіти і постанова, адже вказані заперечення сторони позивача та квитанції не були доведені до відома відповідача, і з моменту доставлення повідомлення в систему Електронний суд 10 січня 2026 року про реєстрацію вхідного документа (без змісту самого документу) до проведення засідання, призначеного на 12 січня 2026 року, відповідач не мав фізичної можливості, перебуваючи на військовій службі, ані підготувати відповідний рапорт, ані отримати вказані документи і передати їх своєму представнику.
Тому, з метою всебічного та неупередженого розгляду справи, просив прийняти додані до апеляційної скарги докази і врахувати їх при прийнятті постанови. 

Позивачем ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, заперечувала щодо приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, оскільки вони датовані 26 січня 2026 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення та ухвали Дарницького районного суду м. Києва про залишення заяви про його перегляд без задоволення, що вказує про їх неіснування на час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому ініціатором їх створення був відповідач, оскільки саме за наслідком подання ним рапорту військова частина оформила звіти про суми відрахувань з грошового забезпечення відповідача, а відтак їх вчасне подання до суду першої інстанції залежало виключно від волевиявлення відповідача.
Щодо строку звернення відповідач з заявою про перегляд заочного рішення, наводила зміст ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», вказувала, що 07 липня 2021 року на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача визначених у рішенні грошових коштів. 05 квітня 2023 року приватним виконавцем Бердарем М.М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 753/11969/19, та починаючи з 28 квітня 2023 року з відповідача щомісячно списуються кошти на поточний рахунок позивача, що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою за поточним рахунком позивача. Вказувала, що відсутність у власника інформації про стан свого майна свідчить про його байдужість до своїх прав, що не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.
Відтак, оскільки відповідач був обізнаний про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого в цій справі, позаяк з його рахунку здійснювалось систематичне списання коштів в рамках цього провадження, то на переконання позивача, така обставина спростовує доводи представника відповідача про об`єктивну неможливість подати заяву про перегляд заочного рішення раніше 28 листопада 2025 року.
Крім того, про обізнаність відповідача із наявністю заочного рішення і відкритого виконавчого провадження раніше, ніж 28 листопада 2025 року, свідчить те, що відповідач з 13 червня 2024 року має зареєстрований електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС, функціонал якої забезпечує можливість особи, яка є учасником відповідної справи, доступ до неї в електронній формі та до відкритих виконавчих проваджень за участі такої особи. Разом з тим, доводи та докази, які б свідчили про можливість скористатися відповідним кабінетом та подати заяву про перегляд заочного рішення дистанційно в матеріалах справи відсутні.
Стверджувала, що матеріали цієї справи однозначно вказують на те, що відповідач принаймні з 28 квітня 2023 року достеменно знав про оскаржуване рішення через систематичне списання коштів з його банківського рахунку у межах відкритого виконавчого провадження, проте з суб`єктивних причин не вчиняв дії, пов`язані з переглядом такого рішення.
Фактично відповідач, пропустивши без поважних причин строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та отримавши ухвалу суду про залишення її без задоволення, набув безумовне право на апеляційне оскарження спірного рішення, незважаючи на те, що про його існування відповідачу було достовірно відомо більше одного року, що у свою чергу не узгоджується з принципом остаточності рішення та є неприпустимим у розрізі спірних правовідносин. 
Отже, оскільки відповідачем не доведено обставин непереборних причин поважності пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, вважала, що слід залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Стосовно неповідомлення відповідача про слухання цієї справи судом першої інстанції, вказувала, що оскільки судова повістка, якою відповідач викликався на судове засідання 15 лютого 2021 року, повернулась до суду з причин відсутності адресата за вказаною адресою, то за правилами п.п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України це свідчить про належне повідомлення учасника справи про дату, час і місце судового засідання. Відповідач не скористався правом подачі відзиву та в день ухвалення рішення не з`явився в судове засідання без поважних причин, а представник позивача не заперечив стосовно ухвалення заочного рішення.
В розрізі спірних правовідносин зазначала, що Верховний Суд неодноразово підтримував правову позицію, за якою направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Крім того, обставина належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи у суді першої інстанції встановлена в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року.
Щодо стягнення процентів за користування позикою, вказувала, що доводи апеляційної скарги про неможливість одночасного стягнення процентів за користування коштами та 3 % річних не заслуговують на увагу, позаяк правовідносини у справах, наведених відповідачем та у справі, що переглядається, є неподібними, оскільки в цих справах різні фактичні обставини справи, що сформували зміст спірних правовідносин, а також їх матеріально-правове регулювання.
Вважала, що за даних обставин Дарницький районний суд м. Києва при ухваленні оскаржуваного рішення правомірно не взяв до уваги висновки Верховного Суду, на які посилався відповідач в своїй апеляційній скарзі.
Підсумовувала, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до висвітлення обставин справи із наданням їм коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства у спосіб, який є зручним для відповідача, що жодним чином не спростовує висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року у справі № 753/16466/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у сумі 245890,41 грн., що складається з основного боргу у сумі 200000 грн., процентів за користування позикою 8309,59 грн., втрат від інфляції у сумі 35000 грн., 3 % річних у сумі 2580,82 грн. та витрат по сплаті судового збору 2458,91 грн. (а. с. 5).

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 21 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 753/16466/14-ц, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 18 листопада 2014 року (а. с. 6).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, в апеляційній скарзі на спростування доводів позивача у запереченнях на заяву про перегляд заочного рішення, що відповідач був обізнаний про наявність судового рішення у даній справі, заявлено клопотання про долучення нових доказів, а саме копії звітів військової частини від 26 січня 2026 року про відрахування грошових коштів у порядку примусового виконання рішення та копію постанови від 04 грудня 2023 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Саме лише посилання відповідача на те, що він був переконаний у достатності наданих разом з заявою про перегляд заочного рішення доказів, яким судом першої інстанції було надано іншої оцінки, ніж очікував відповідач, а подання нових доказів обумовлене необхідністю спростування позиції позивача, з якою він не був ознайомлений, не свідчить про неможливість надання ним цих доказів раніше. 

Крім того, частина нових доказів (звіти військової частини від 26 січня 2026 року) не існували станом на час постановлення ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року, якою було залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки відповідачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України відхилив клопотання про долучення доказів як необґрунтоване.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) вказано, що «наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з договору позики від 24 грудня 2013 року, що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року у справі № 753/16466/14-ц стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у загальному розмірі 245890,41 грн.

Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року у справі № 753/16466/14-ц.

У цій справі грошове зобов`язання, підтверджене рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року у справі № 753/16466/14-ц, відповідачем не виконано, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому у позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, установивши, що відповідач не виконує грошове зобов`язання, не сплатив на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 245890,41 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до частини другої статті 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 263400 грн. та трьох процентів річних у розмірі 38136,99 грн., нарахованих за період з за період з 10 жовтня 2014 року по 15 лютого 2021 року.

При цьому, правильно зазначивши період нарахування інфляційних втрат та 3 % річних з 10 жовтня 2014 року по 15 лютого 2021 року, згідно остаточно уточнених позовних вимог, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначив ці суми у іншому розмірі: 33073,98 грн. 3 % річних та 255280 грн. інфляційних втрат згідно позовних вимог до їх остаточного збільшення позивачем. Апеляційний суд приймає до уваги, що зазначене є очевидною опискою, яка може бути виправлена в порядку ст. 269 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не містять заперечень проти висновків суду першої інстанції в цій частині та зводяться до заперечення стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відсотків за користування позикою в розмірі 236272,95 грн.

Апеляційний суд вважає такі доводи слушними, оскільки, дійшовши висновку, що позивач має право на отримання процентів від суми позики відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, суд першої інстанції не врахував вищевикладені правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), у яких вказано, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, і у такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню; у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) про те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції в частині стягнення процентів від суми позики є передчасними та помилковими, зроблені в результаті неправильного застосування норм матеріального права, отже, судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню в цій частині, а також у частині зазначення загальної суми стягнутих грошових коштів 537809,94 грн. та в частині стягнення судового збору, із прийняттям нової постанови про відмову ОСОБА_3 у позові про стягнення з ОСОБА_1 процентів від суми позики.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якою передбачено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки, апеляційний суд враховує, що судова повістка, направлена на зареєстровану адресу місця проживання ОСОБА_1 , якою повідомлено його про дату, час і місце розгляду справи 15 лютого 2021 року, була повернута до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою (а. с. 24).

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався, дійшов правомірного висновку про можливість розгляду справи у його відсутності, що відповідає положенням п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якою передбачено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять доказів направлення відповідачу та отримання ним ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками, апеляційний суд враховує, що на а. с. 11 знаходиться копія супровідного листа від 04 вересня 2019 року, яким на адресу ОСОБА_1 було направлено копію позовної заяви та ухвали від 12 липня 2019 року про відкриття провадження в справі.

В постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 222/1402/16 викладено правовий висновок, згідно якого напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано.

Разом із тим, відповідачем не спростовано презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків при врученні йому зазначеного поштового відправлення, оскільки докази на підтвердження цих обставин у справі відсутні.

При цьому апеляційним судом повністю поновлено процесуальні права відповідача та забезпечено дотримання принципу змагальності сторін шляхом надання відповідної оцінки аргументам відповідача.
Доводи апеляційної скарги, що обов`язок суду щодо об`єктивності та неупередженості дотримано не було, а сприяння відповідачу в реалізації ним прав фактично проігноровано, є необґрунтованими, абстрактними, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.
Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права.

Оцінюючи заперечення апеляційної скарги на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року, якою було залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, а саме, що суд першої інстанції неправильно встановив момент фактичної обізнаності відповідача про ухвалення заочного рішення, ігноруючи поважні причини пропуску строку, що факт примусового виконання не є доказом обізнаності у розумінні ст. 284 ЦПК України, оскільки заявник міг не розуміти зв`язку з цією справою, і що фактичне ознайомлення відбулося лише 21 листопада 2025 року, коли адвокат ознайомився з матеріалами справи в приміщенні суду, а до цього моменту відповідач не мав доступу до тексту рішення чи позовних вимог, і починаючи з 25 липня 2022 року періодично брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, отже причини пропуску строку є поважними, апеляційний суд враховує наступне.
Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 вже 28 квітня 2023 року був обізнаний про заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року в даній справі. Проте, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається відповідач, не створюють юридичну сукупність елементів, які дають підстави для скасування заочного рішення, та роз`яснив відповідачу право на подання апеляційної скарги на заочне рішення суду у загальному порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. 
Таким чином, оскільки суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по суті, а не залишив її без розгляду в зв`язку з пропуском строку для подання відповідної заяви, постановлення судом першої інстанції ухвали від 12 січня 2026 року не призвело до порушення процесуальних прав відповідача, пов`язаних з можливістю подальшого апеляційного оскарження заочного рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення відсотків за користування позикою в розмірі 236272,95 грн. ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, а також в частині зазначення загальної суми стягнутих грошових коштів 537809,94 грн. та стягнення судового збору в дохід держави 5378,10 грн. з прийняттям нової постанови про відмову в позові.
В іншій частині, якій судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат у розмірі 263400 грн. та 3 % річних у розмірі 38136,99 грн. є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат.
За подання позову підлягало сплаті 4272,47 грн., проте ОСОБА_3 не сплачувала судовий збір як особа, звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 5366,96 грн.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 56 % (стягнуто 301536,99 грн. із заявлених до стягнення 537809,94 грн.), з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволення позову в розмірі 2392,58 грн.
Разом із тим, оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 44 %, понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до її задоволення у розмірі 2361,46 грн. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Шляхом взаємного зарахування з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 31,12 грн. (2392,58 грн. - 2361,46 грн.).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року скасувати в частині задоволених вимог про стягнення відсотків за користування позикою в розмірі 236272,95 грн., зазначення загальної суми стягнутих грошових коштів 537809,94 грн. та стягнення судового збору в дохід держави 5378,10 грн. та прийняти в цій частині нову постанову.
Відмовити ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у вигляді відсотків за користування позикою.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 263400 грн. та 3 % річних у розмірі 38136,99 грн. залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 31,12 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 червня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.