Справа № 452/3804/24     Головуючий у 1 інстанції:  ОСОБА_1  
Провадження № 11-кп/811/301/26    Доповідач:               ОСОБА_2  

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги законного представника ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 , які діють в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2026 року про обвинувачення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Самбір Львівської області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_10 , 
обвинуваченої ОСОБА_9 , 
захисника ОСОБА_11 , 
неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 ,
законного представника ОСОБА_6 , 
представників потерпілого ОСОБА_7 , ОСОБА_12 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки, якщо вона під час випробування не скоїть нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.
Запобіжний захід до ОСОБА_9 вирішено не застосовувати. 
Згідно з вироком, ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення (злочин) за наступних обставин.
Так, ОСОБА_9 06 липня 2024 року, приблизно о 18:00 год., на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг по вул. Руська та вул. Шептицького, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Touran», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись ним по вул. Руська від вул. Валова, здійснюючи маневр повороту ліворуч на вул. Шептицького у м. Самборі Львівської області, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед зміною напрямку руху не переконалася у безпечності виконуваного нею маневру, не надала переваги у русі мотоциклу марки «SHINERAY XY250GY-9A», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по вул. Руська у зустрічному напрямку, тобто в напрямку до вул. Валова, та мав перевагу у русі, в результаті чого, неповнолітній ОСОБА_8 , уникаючи зіткнення з вказаним автомобілем, змінив напрямок руху керованого ним мотоцикла праворуч та здійснив виїзд за межі проїзної частини дороги праворуч на тротуар, де відбувся його наїзд на нерухому перешкоду у вигляді металевих перил сходів магазину.
Тобто, у даній дорожній обстановці водійка ОСОБА_9 порушила вимоги п.10.1 Розділу 10, п. 16.13 Розділу 16 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 з відповідними змінами і доповненнями, які передбачають, що:
-п. 10.1 Розділу 10 «Початок руху та зміна його напрямку» перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху);
-п. 16.13 Розділу 16 «Проїзд перехресть» якщо головна дорога на перехресті змінює напрямок, водії транспортних засобів, які рухаються по ній, повинні керуватися між собою правилами проїзду перехресть рівнозначних доріг. Цим правилом повинні керуватися між собою і водії, які рухаються другорядними дорогами.
В результаті даних порушень  ОСОБА_9 Правил дорожнього руху, неповнолітній ОСОБА_8 отримав наступні тілесні ушкодження: розчавлено-рвану рану правого плеча та правої аксілярної ділянки з повним розривом правої плечової артерії, плечових вен, плечового та ліктьового нерву (в подальшому ампутацію правої верхньої кінцівки на рівні верхньої третини плеча), ЗЧМТ, забій головного мозку, які ускладнились гіповолемічним геморагічним шоком, гострою нирковою недостатністю та травматичною анурією, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення.
Такими своїми діями ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_8 .
Не погоджуючись з указаним вироком, законний представник ОСОБА_6 та адвокат ОСОБА_7 , які діють в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , звернулися з апеляційними скаргами. 
У своїй апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_6 просить скасувати вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2026 року щодо ОСОБА_9 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 року.
Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржений вирок є незаконним через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості. Вважає, що суд не надав належної оцінки твердженням потерпілого та його представників про формальність визнання вини обвинуваченою ОСОБА_9 , яке фактично спрямоване лише на уникнення відповідальності. Навіть під час допиту в суді остання повідомляла обставини, які спростовуються матеріалами кримінального провадження, показаннями свідків та потерпілого. 
Звертає увагу, що у вироку вказано, що ОСОБА_9 не приїжджала у лікарню до потерпілого, оскільки перебувала в шоковому стані, однак у суді вона повідомила, що не їздила у лікарню, бо «про вас ні в Самборі, ні за межами Самбора ніхто доброго слова не скаже». Наведене підтверджує формальне визнання вини та відсутність щирого каяття. Окрім того, обвинувачена покинула місце ДТП, не виконавши приписів п. 2.10 ПДР. Згідно з вироком, обвинувачена повідомила, що покинула місце ДТП, бо вона «як мати хотіла допомогти дитині», «хотіла відвезти в лікарню, бо швидкої довго не було». Втім, потерпілого в лікарню доставляла швидка. При цьому більшу частину часу до прибуття швидкої допомоги ОСОБА_9 займалася зміною положення свого автомобіля, а не допомагала потерпілому. Твердження обвинуваченої про те, що вона викликала швидку допомогу, не підтверджені доказами, а з урахуванням того, що працівників поліції викликали інші люди, такі, ймовірно, викликали і швидку медичну допомогу, тому ці показання ОСОБА_9 є неправдивими. 
Зазначає, що жодних об`єктивних даних, які б справді свідчили про щире каяття ОСОБА_9 , немає. Станом на день подання апеляційної скарги не відшкодована ні матеріальна, ні моральна шкода, а під час судового розгляду обвинувачена проявляла вербальну агресію у сторону матері потерпілого, у тому числі безпосередньо і під час судового засідання. 
Крім того, обвинувачена знаходиться на обліку в психіатричному відділенні з діагнозом, який відповідно до Міжнародної класифікації хворіб має код F33.2 – рекурентний депресивний розлад, з тяжким перебігом без психотичних симптомів. З виписних епікризів з стаціонарних карт відомо, що ОСОБА_9 шість разів перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричних закладах Львівської області з приводу рекурентного депресивного розладу з тяжким перебігом без психотичних симптомів, стан після перенесеного депресивного епізоду з вираженим тривожно-депресивним синдромом, періодами тривожної ажитації та значним порушенням соціального функціонування. Однак у ході судового розгляду не ставилось питання щодо можливості керувати ОСОБА_9 транспортним засобом, маючи такий діагноз, та не з`ясовувалось, чи таке захворювання обвинуваченої не відноситься до станів, що прирівнюються до хронічних психічних захворювань і потребують обов`язкового диспансерного динамічного спостереження. Не допитувався лікуючий психіатр чи психіатр, який виконував судово-психіатричну експертизу з приводу симптоматики цього діагнозу та механізму встановлення обмеження керування транспортним засобом. Не досліджувалось, чи впливає вказане захворювання на швидкість реакції та когнітивні функції. 
Вказує, що 15 липня 2024 року потерпілому ОСОБА_8 проведено екзартикуляцію правої верхньої кінцівки на рівні плечового суглоба. За період стаціонарного лікування, у тому числі у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії, обвинувачена жодного разу не відвідала потерпілого та не допомагала ні фізично, ні морально. 
Зазначає, що формальним визнання вини обвинуваченої було і під час досудового розслідування. Це підтверджується, серед іншого, дослідженим в судовому засіданні висновком судово-психіатричного експерта №1376 від 04 жовтня 2024 року, у якому зазначено, що обвинувачена вини у скоєному не вбачає та формально шкодує про вчинене. Вважає, що у висновку відображена професійна інтерпретація лікаря-психіатра, який помітив невідповідність між словами «визнаю вину» та відсутністю емоційної реакції, співчуття до потерпілого та критичного оцінювання власних дій. 
Вважає звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання, враховуючи наслідки, що настали, таким, що суперечить засадам справедливості. 
Крім того, вважає, що щире каяття відсутнє, оскільки обвинувачена не надавала дієвої медичної допомоги, з моменту ДТП по сьогодні не внесла жодних коштів на лікування та реабілітацію, поводилася байдуже. Також, з першого дня ДТП обвинувачена не висловлювала жалю з приводу вчиненого. Жодного разу не провідала потерпілого у лікарні, хоча той перебував у різних медичних закладах протягом тривалого часу та переніс велику кількість оперативних втручань; не привела жодного донора, хоча ОСОБА_13 пережив дві артеріальні кровотечі. 
Наголошує, що протягом тривалого часу обвинувачена подавала заяви в поліцію на неї – матір потерпілого та намагалася перекласти провину на дитину, що виключає можливість застосування щодо неї ст. 75 КК України. Такі звернення в поліцію провокували ще більші страждання у потерпілої сторони, адже постійно акцент ставився на тому, що винна сама дитина і що треба притягнути до кримінальної відповідальності і його за незаконне заволодіння транспортним засобом, хоча згідно з висновком експерта саме дії обвинуваченої перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, які настали. Тобто ОСОБА_9 свідомо поставила потерпілого в ситуацію, де він був змушений змінити форму навчання, адже поширювала у школі наративи «сам винен, а я – жертва обставин». 
Як зазначає апелянт, 27 серпня 2024 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а за три дні до цього, 24 серпня 2024 року, між ОСОБА_9 та ОСОБА_14 укладено договір дарування – будинковолодіння та земельної ділянки. Ця обставина, на думку потерпілої сторони, свідчить про намір обвинуваченої уберегти своє майно. За умов, коли ОСОБА_9 вживала заходів для унеможливлення виконання майбутнього цивільного позову, апелянт вважає, що наведене прямо свідчить про відсутність щирого каяття. 
Крім того, ОСОБА_9 порушила ПДР у нескладній дорожній обстановці. 

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить: 1. Викликати в судове засідання та допитати експерта Львівської філії судових експертиз ДУ «ІСП МОЗ України» ОСОБА_15 з таких питань: чи є обмеження для водіїв категорії В при захворюваннях, зазначених у висновку експерта №1376 від 04 жовтня 2024 року, щодо керування транспортним засобом; чи мала право обвинувачена ОСОБА_9 при захворюваннях, зазначених у висновку експерта №1376 від 04 жовтня 2024 року, сідати за кермо та керувати транспортним засобом, зокрема 06 липня 2024 року; чи не протипоказано керувати транспортними засобами, і зокрема 06 липня 2024 року, обвинуваченій ОСОБА_9 із діагнозом F33.2, при цьому пред`являти експерту довідку КНП Самбірської міської ради «Самбірська ЦРЛ» №228 від 22 серпня 2024 року, де зазначено діагноз хворої ОСОБА_9 ; чи вплинули захворювання, зазначені у висновку експерта №1376 від 04 жовтня 2024 року, та діагноз F33.2 на дії ОСОБА_9 під час керування транспортним засобом 06 липня 2024 року, і якщо так, то в чому це виражалося? 2. Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2026 року щодо ОСОБА_9 скасувати з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що оскаржений вирок є незаконним в частині обраної обвинуваченій міри покарання. Зазначає, що обвинувачена не визнала усіх обставин кримінального правопорушення, зокрема намагалася перекласти звинувачення на неповнолітнього ОСОБА_8 , чим хотіла виправдати свої дії, тобто не надала критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості. ОСОБА_9 не попросила вибачення в представника потерпілого ОСОБА_6 та у самого потерпілого ОСОБА_8 , не вчинила жодних заходів до відшкодування не лише матеріальної, але і моральної шкоди, не дивлячись на великі для сім`ї витрати лікування завданих тілесних ушкоджень саме з вини обвинуваченої ОСОБА_9 , а навпаки, відчужила своє майно, щоб потерпілий не мав можливості стягнути завдані від ДТП збитки. 
Вказує, що відчуження майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, проведено в інтересах ОСОБА_14 , яка є матір`ю обвинуваченої ОСОБА_9 , і, у свою чергу, обвинувачена стверджує, що її мати потребує догляду, оскільки самостійно не може себе обслуговувати, свідчить лише про навмисне ухилення обвинуваченої ОСОБА_9 від відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яку завдано саме з її вини. 
Наголошує, що ОСОБА_9 та її представник не здійснили перерахування коштів (10 000 доларів США) потерпілому ні тоді, ні тепер. Стосовно автомобіля, який ОСОБА_9 пропонувала ОСОБА_6 , то на такий накладено арешт, а тому відсутня будь-яка можливість реалізувати його, щоб отримати грошові кошти, необхідні для лікування потерпілого. 
Як стверджує апелянт, показання обвинуваченої ОСОБА_9 щодо надання нею медичної допомоги потерпілому ОСОБА_8 спростовуються показаннями свідків, потерпілого, представником потерпілого. ОСОБА_9 також переміщувала свій автомобіль після ДТП, як для перевезення потерпілого в лікарню, не дивлячись на ту обставину, що на місці були інші автомобілі, а потім взагалі поїхала з місця події до лікарні, хоча не було необхідності забирати автомобіль з місця ДТП, а в разі потреби проїхати до лікарні, могла скористатися іншим видом транспортного засобу. За цих обставин, вважає, що показання ОСОБА_9 свідчать про невизнання своєї вини та про відсутність щирого каяття, а є лише намагання показати це перед судом. 
Вказує, що ОСОБА_6 продовжує витрачати власні кошти на лікування сина, змушена була залишити роботу задля його лікування та догляду, адже він отримав значне ушкодження здоров`я, що призвело фактично до його інвалідності у зв`язку з втратою окремих частин тіла. Не дивлячись на це, ОСОБА_9 не хоче здійснити добровільне відшкодування завданої нею ж шкоди під час ДТП, де автомобіль вважається підвищеним джерелом небезпеки. 
Звертає увагу, що при розгляді справи в суді першої інстанції обвинувачена шкодувала лише про те, що змогла би уникнути аварії, за умови дотримання правил дорожнього руху неповнолітнім ОСОБА_8 , тобто вини не визнала і не проявила щирого каяття. 
Стверджує, що обвинувачена ОСОБА_9 жодним чином не сприяла розкриттю злочину і намагалась ствердити про винність в ДТП потерпілого ОСОБА_8 , який нібито сам зачепився за окремі деталі її автомобіля. 
Вважає, що за наведеного висновки суду про звільнення обвинуваченої від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Крім того, у судовому засіданні не досліджено у повному обсязі висновок судово-психіатричної експертизи №1376 від 04 жовтня 2024 року, у якому зазначено, що в період інкримінованих дій ОСОБА_9 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим чи іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждала, а виявляла ознаки рекулянтного депресивного розладу, стан стійкої ремісії, могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. 
Як зазначає апелянт, існують обмеження для водіїв категорій А1, А, В1, В, ВЕ при наявності хронічних психічних захворювань та стану, що потребують обов`язкового нагляду у психіатра. Проте судом не досліджено, чи могла обвинувачена ОСОБА_9 при наявності ознак рекулянтного депресивного розладу, стану стійкої ремісії, креувати транспортним засобом, і якщо не могла не мала права сідати за кермо, тому і це є обтяжуючою обставиною, що судом не враховано. 
Стосовно таких пом`якшувальних обставин, як перебування на вихованні ОСОБА_9 чотирьох дітей та хворої матері, яка потребує догляду, то належних доказів щодо захворювання матері та її потреби у догляді в справі немає. Що стосується дітей, то експерту ОСОБА_9 повідомила, що сини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають закордоном, тобто є повнолітніми. Ще один син також є повнолітнім, а четвертий син – ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Обвинувачена також повідомила експерту, що проживає разом з чоловіком. 

21 квітня 2026 року обвинувачена ОСОБА_9 подала заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , у яких просить ухвалений щодо неї вирок залишити без змін.
Подані заперечення мотивує тим, що повідомлені нею суду обставини повністю відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті від 11 жовтня 2024 року. Як під час досудового розслідування, так і під час судового слідства вона беззастережно визнала свою вину, з`являлася за викликом, давала показання, надавала запитувані документи, сприяла розслідуванню обставин ДТП, що з урахуванням приписів ч. 1 ст. 66 КК України, є пом`якшуючою обставиною. 
Крім цього, вказує, що неодноразово просила вибачення в потерпілого, висловлювала жаль, які були відразу відкинуті. Нею також вчинялися спроби відшкодувати шкоду. Так, на другий день після ДТП вона зателефонувала мамі потерпілого ОСОБА_6 та попросила про зустріч, запропонувала допомогу, однак остання сказала «більше її не турбувати». Подальші спроби зустрітися чи надати допомогу закінчувались тим самим. На відшкодування шкоди нею було запропоновано передати у власність потерпілого належний їй автомобіль «Volkswagen Touran» або десять тисяч доларів США, однак пропозиції були відхилені. Ці обставини підтверджені в судовому засіданні законним представником потерпілого ОСОБА_6 . 
Звертає увагу, що вона вчинила кримінальне правопорушення з необережності, вперше притягується до кримінальної відповідальності, наявні пом`якшуючі покарання обставини та відсутні обтяжуючі, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, працює та має міцні соціальні зв`язки, займається волонтерством (отримала лист подяки від старости сіл Завадівка, Лосинець, Мельничне за неодноразову допомогу ЗСУ), має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та хвору матір ОСОБА_14 , є особою з інвалідністю третьої групи, на наркологічному обліку не перебуває, перебуває на психіатричному обліку, однак обмеження для керування автомобілем не має, примусових заходів медичного характеру не потребує, на думку сторони обвинувачення та Самбірського районного відділу Державної установи «Центр пробації» у Львівській області, обвинувачена не становить небезпеки для суспільства, низька ймовірність вчинення повторного правопорушення, можливе виправлення ОСОБА_9 без позбавлення волі. 
Також вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив зазначені судово-психіатричним експертом у висновку №1376 показання ОСОБА_9 , оскільки згідно з нормами КПК України, показання обвинуваченого суд приймає та оцінює безпосередньо. 
Просить врахувати, що вона усвідомлює події, які відбулися 06 липня 2024 року, які стали для неї та потерпілого важким потрясінням, змінили її життя на «до» та «після». Шоковий стан, який вона пережила та переживає сьогодні – це не просто слова для виправдання, а глибока психологічна травма для усвідомлення події ДТП та його наслідків. Навіть через тривалий час вона відчуває постійну тривогу, пригніченість та переживання за потерпілого ОСОБА_13 . Цей постійний стан щоденно підтримується відчуттям провини. Її щире каяття є безумовним, вона не намагається перекласти відповідальність на обставини чи інших осіб. Повністю визнала та визнає свою помилку. Як вона заявляла в суді першої інстанції, так і повторює зараз: вона готова нести відповідальність. Її готовність до покарання є свідченням того, що вона усвідомлює тяжкість скоєного. 
Наголошує, що її переживання за стан здоров`я потерпілого є щоденними. Розуміє, що жодні слова не зможуть повністю компенсувати завдану шкоду. Вона не просто формально визнає вину, а засуджує свою поведінку, що призвела до ДТП та намагається донести, що відчуває людський обов`язок і співчуття, які не зникнуть незалежно від рішення суду. 
У судовому засіданні неповнолітній потерпілий ОСОБА_8 , його законний представник ОСОБА_6 та представники ОСОБА_7 , ОСОБА_12 подані апеляційні скарги підтримали та просили такі задовольнити.
Прокурор ОСОБА_10 заперечив проти задоволення апеляційних скарг та зазначив, що вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 
Обвинувачена ОСОБА_9 та її захисник ОСОБА_11 просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг, покликавшись на їх безпідставність.
Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг та поданих на них заперечень, колегія суддів дійшла такого висновку.
З огляду на те, що апеляційний розгляд відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України проводиться в межах апеляційних скарг, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_9 ніким не заперечуються, тому колегія суддів апеляційного суду не надає оцінки вказаним обставинам.
За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому. 
Водночас, перевіривши доводи апеляційних скарг законного представника та представника неповнолітнього потерпілого щодо призначення судом першої інстанції обвинуваченій покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та її особі, то, співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Статті 3 та 27 Конституції України декларують, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, та ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Згідно зі ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог цієї норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Як визначено пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених порушень особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх), а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання та особу винного.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, а також допущене обвинуваченою порушення Правил дорожнього руху, що перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням тяжких наслідків.
Згідно з вироком, вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченій ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував її вік, сімейний стан – заміжня, наявність чотирьох дітей, одна з яких – ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є малолітньою, те, що проживає разом з сином та матір`ю ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка має низку захворювань, відсутність скарг від сусідів та мешканців міста на її поведінку, характеристику ПП «Ільницька» від 26 серпня 2024 року, згідно з якою ОСОБА_9 з 01 січня 2024 року працює продавцем продовольчих товарів, зарекомендувала себе з позитивної сторони, є волонтером та неодноразово доставляла продукти на схід України, наявність листа-подяки від старости сіл Завадівка, Лосинець, Мельничне за співпрацю та неодноразову допомогу Збройним Силам України, є особою з інвалідністю третьої групи, на наркологічному обліку не перебуває, перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом Ш F33.2, до кримінальної відповідальності не притягувалася; висновок судово-психіатричного експерта №1376 від 04 жовтня 2024 року, згідно з яким ОСОБА_9 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної відповідальності не страждає, виявляє ознаки рекурентного депресивного розладу, стан стійкої ремісії, може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованих їй дій ОСОБА_9 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної відповідальності не страждала, а виявляла ознаки рекурентного депресивного розладу, стан стійкої ремісії, може усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_9 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, що його обтяжують. 
Врахувавши наведене, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_9 покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Апеляційний суд виходить із того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, є необережним щодо настання наслідків, а дії обвинуваченої полягали у невиконанні обов`язку водія переконатися у безпечності маневру та надати перевагу в русі.
Внаслідок таких порушень неповнолітньому потерпілому ОСОБА_8 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили ампутацію верхньої кінцівки, тривале лікування та незворотні наслідки для його подальшого життя.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що призначене ОСОБА_9 покарання є недостатнім для досягнення цілей покарання, визначених ст. 50, 65 КК України, у зв`язку з чим вважає за необхідне призначити обвинуваченій більш суворе покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої можливе і без ізоляції від суспільства, а тому звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про можливість звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, однак вважає, що визначений судом термін іспитового строку за своєю м`якістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, і зазначає таке.
Частиною 1 ст. 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім визначених цією статтею випадків, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому ч. 4 ст. 75 КК України визначено, що іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.
У кримінально-правовому аспекті іспитовий строк - це певний проміжок часу, протягом якого здійснюється контроль за засудженим і останній під загрозою реального відбування призначеного покарання зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки та інші умови випробування.
Колегія суддів звертає увагу, що вчинене ОСОБА_9 кримінальне правопорушення є тяжким злочином, за яке передбачене максимальне основне покарання у виді 8 років позбавлення волі. При цьому апеляційний суд призначив ОСОБА_9 основне покарання у виді 5 років позбавлення волі, що є граничним строком покарання, яке передбачає можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. 
Апеляційний суд вважає, що тяжкість наслідків кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_9 , які виразилися у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, зумовлює необхідність встановлення більш тривалого іспитового строку, протягом якого обвинувачена має довести можливість свого виправлення без ізоляції від суспільства.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції іспитовий строк є недостатнім, у зв`язку з чим підлягає збільшенню до 3 років як такого, що відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та забезпечуватиме належний контроль за поведінкою обвинуваченої в період випробування.
Водночас доводи апелянта про необхідність призначення максимального покарання у виді 8 років позбавлення волі та неможливість застосування до ОСОБА_9 ст. 75 КК України колегія суддів вважає надмірно суворими та такими, що не враховують у повному обсязі дані про особу обвинуваченої, зокрема її соціальні зв`язки, відсутність судимостей, позитивну характеристику, стан здоров`я, а також відсутність даних про умисний характер дій чи систематичне ігнорування вимог безпеки дорожнього руху.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо відсутності щирого каяття колегія суддів зазначає, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду щире каяття передбачає не лише формальне визнання вини, а й критичну оцінку власної поведінки та вжиття реальних заходів, спрямованих на відшкодування шкоди.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_9 визнала вину, висловлювала жаль з приводу вчиненого, просила вибачення у потерпілого, надала показання щодо обставин ДТП та вживала заходів до відшкодування шкоди, зокрема пропонувала передати потерпілому автомобіль «Volkswagen Touran», а після відмови законного представника потерпілого ОСОБА_6 — грошові кошти в розмірі 10000 доларів США. Від зазначених пропозицій потерпіла сторона відмовилась.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що поведінка обвинуваченої після вчинення кримінального правопорушення у своїй сукупності свідчить про наявність ознак щирого каяття та реальних спроб відшкодування завданої шкоди.
Доводи апелянтів щодо подання обвинуваченою заяв до правоохоронних органів та викладення нею власного бачення обставин події не спростовують висновку суду про наявність щирого каяття, оскільки такі дії є реалізацією гарантованих Конституцією України права на звернення до правоохоронних органів та права на захист.
Твердження апелянтів про те, що ОСОБА_9 не відвідувала потерпілого у медичних закладах, саме по собі також не є достатньою підставою для висновку про відсутність щирого каяття, оскільки оцінка такої обставини має здійснюватися у сукупності з усією поведінкою обвинуваченої після вчинення кримінального правопорушення, включаючи визнання вини, висловлення жалю та вжиття заходів до відшкодування шкоди.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд обґрунтовано врахував досудову доповідь Самбірського районного відділу Державної установи «Центр пробації» у Львівській області від 16 січня 2025 року, відповідно до якої виправлення обвинуваченої ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства та не становить підвищеної небезпеки для суспільства.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку про можливість застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК України із звільненням її від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії, а також особа, яка навчає керування транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в ньому. Згідно з п. 2.13 ПДР право на керування мототранспортними засобами категорії А1, А надається з 16-річного віку. 
Як слідує з матеріалів провадження, на момент дорожньо-транспортної події мотоциклом керував неповнолітній 14-річний ОСОБА_8 , що є об`єктивною характеристикою дорожньої обстановки, яка існувала на момент події та підлягає врахуванню при оцінці умов виникнення небезпечної ситуації і поведінки учасників дорожнього руху.
Водночас зазначена обставина не змінює юридичної оцінки дій обвинуваченої, які полягали у порушенні вимог Правил дорожнього руху, та не спростовує встановленого причинного зв`язку між цими діями і наслідками, що настали, однак у сукупності з іншими даними кримінального провадження свідчить про ситуаційний характер події та відсутність даних про свідоме чи систематичне ігнорування обвинуваченою вимог безпеки дорожнього руху, що підлягає врахуванню при вирішенні питання про можливість застосування ст. 75 КК України.
При цьому колегія суддів враховує, що застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України не свідчить про применшення тяжкості наслідків кримінального правопорушення чи ігнорування інтересів потерпілого, а є результатом індивідуалізації покарання з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу винної. 
Доводи апелянтів про відчуження ОСОБА_9 майна були предметом оцінки суду першої інстанції, з висновками якого погоджується і апеляційний суд, беручи до уваги, що спір про встановлення фраудаторності договору дарування від 24 серпня 2024 року у цьому кримінальному провадженні не заявлявся; у ході досудового розслідування цивільний позов потерпілою стороною заявлений не був; станом на 24 серпня 2024 року ОСОБА_9 не мала статусу підозрюваної. 
Колегія суддів відхиляє доводи апелянтів про необхідність додаткового дослідження питання щодо можливості керування транспортним засобом обвинуваченою у зв`язку з наявним психічним розладом, оскільки відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №1376 від 04 жовтня 2024 року ОСОБА_9 у період інкримінованих дій могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, а застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Будь-яких даних про встановлену у передбаченому законом порядку заборону чи обмеження щодо керування транспортними засобами матеріали кримінального провадження не містять.
Обставини, пов`язані з переміщенням обвинуваченою транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди та її поїздкою до медичного закладу, суд оцінює у контексті намагання надати допомогу потерпілому та емоційного стану обвинуваченої після події, а тому самі по собі такі дії не свідчать про ухилення від відповідальності чи відсутність щирого каяття.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання є її шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останню обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_9 на її здатність виправитись без ізоляції від суспільства.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
При цьому, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Беручи до уваги наведене вище, апеляційні скарги законного представника та представника потерпілого підлягають до задоволення частково, а вирок суду - скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням нового вироку.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги законного представника ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 , які діють в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8  задовольнити частково. 
Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2026 року щодо ОСОБА_9  скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити новий вирок у цій частині, яким  ОСОБА_9 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки, якщо вона під час випробування не скоїть нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Іспитовий строк  ОСОБА_9  обчислювати з моменту проголошення вироку Львівського апеляційного суду від 26 травня 2026 року. 
У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2    ОСОБА_3 ОСОБА_4