Справа № 296/10311/25
2/296/1293/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2026 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:
головуючого судді Адамовича О.Й.,
за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,
представника позивача – адвоката Безпалюка А.В.,
представника відповідача Алексєєвої О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача – адвокат Безпалюк А.В. звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою та відповідно до змісту позовних вимог просить стягнути з Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 400000,00 грн.; стягнути з Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 5450,00 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 30.07.2020 року позивач вирушив із зупинки громадського транспорту «Старий Бульвар» на роботу, в сторону Богунії на тролейбусі за маршрутом № 2, реєстраційний номер тролейбусу – 2288. Близько 15:20 – 15:25 год. під час руху тролейбусу між зупинками громадського транспорту «Старий бульвар» та «Майдан Корольова» під ногою позивача провалилася підлога вищезгаданого тролейбусу разом з ногою, в результаті чого останній отримав тяжкі забої ноги, більше того, йому дивом вдалось втриматися за поручні та не провалитися повністю, що очевидно могло закінчитися для нього фатальними наслідками. З доданих до даної позовної заяви фотографій чітко вбачається, що утворене в підлозі тролейбуса провалля було наскрізним. Прийшовши до тями, позивач відразу звернувся за телефоном 102 до органів національної поліції. Рух тролейбусу було зупинено, пасажири покинули транспорт. Паралельно була викликана карета швидкої медичної допомоги. В подальшому позивач був госпіталізований до Комунальної установи «Центральна міська лікарня № 1» Житомирської міської ради, де йому було поставлено діагноз «забій садно м`яких тканин правої гомілки» та призначено лікування. Незважаючи на це, медичний стан ОСОБА_1 почав погіршуватись та 04.08.2020 він пройшов ультразвукове дослідження ушкодженої ноги. За результатами якого йому було повідомлено про необхідність термінового операційного втручання для ліквідації наслідків травми. На наступний день, позивача було прооперовано (зроблено розкриття та дренування гематоми), що вбачається з копії наявної в матеріалах кримінального провадження виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого) від 26.11.2020. З цієї ж виписки вбачається, що з 01.08.2020 по 18.09.2020 позивач знаходився на амбулаторному лікуванні у лікаря-хірурга поліклініки з приводу забою м`яких тканин правої гомілки, розриву м`язів правої гомілки та обширної підшкірної та міжм`язевої гематоми правої гомілки в фазі нагноєння (уточнений діагноз). В загальній сукупності позивач перебував на лікарняному з 30.07.2020 по 18.09.2020, що становить 51 календарний день. Паралельно, варто зазначити, що співробітники органів Національної поліції не змогли (скоріше за все не бажали) ідентифікувати ознаки кримінального правопорушення в момент події, та не відкрили кримінального провадження за її фактом, відтак позивачу довелося реалізовувати свої права шляхом оскарження бездіяльності уповноважених осіб Житомирського ВП ГУНП у Житомирській області щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення в порядку ст. 303 КПК України. Відтак відомості в реєстр були внесені майже через місяць після події. Ще через місяць, 30.09.2020 слідчий СВ Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, старший лейтенанта поліції Льовкін О.В., не перевіривши жодних обставин вчинення кримінального правопорушення, не провівши жодної слідчої дії, не провівши експертного дослідження щодо стану отриманих позивачем ушкоджень та навіть не допитавши його як потерпілого, закрив кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу злочину, про що позивача також жодним чином повідомлено не було. Про закриття кримінального провадження позивач дізнався лише в січні 2021 року намагаючись дізнатись інформацію про рух провадження, і невідкладно оскаржив постанову про закриття. Постановою Житомирської обласної прокуратури від 08.02.2021 вищезазначену постанову про закриття кримінального провадження було скасовано. Після поновлення, в рамках кримінального провадження було проведено судово медичну експертизу, за результатами проведення якої виготовлено висновок експерта від 05.11.2021 № 128 (наявний в матеріалах кримінального провадження). Із зазначеного висновку вбачається, що внаслідок події що сталася, позивачу було завдано тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Із виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 06.07.2023, доданої до даної позовної вбачається, що у позивача був діагностований посттромбофлебетичний синдром в ділянці правої нижньої кінцівки 2-3 ступенів, варикозне розширення вен обох нижніх кінцівок 2-3 ступенів та хронічну венозну недостатність 2-3 ступенів. Зазначене демонструє факт того, що позивач як в 2023 році так і зараз подовжує відчувати на собі наслідки дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з ним 30.07.2020 в тролейбусі за маршрутом № 2, реєстраційний номер тролейбусу – 2288. Постановою Житомирського районного управління поліції № 2 ГУ НП в Житомирській області від 09.07.2025 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020060020003391 від 27.08.2020 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 287 КК України. Зокрема, не було встановлено наявність суб`єктивної сторони злочину – умислу. В постанові зазначено, що особи, відповідальні за технічний стан чи експлуатацію вказаного тролейбуса КП «Житомирське ТТУ» Житомирської міської ради, не могли усвідомлювати наявність у вказаному тролейбусі таких технічних несправностей, які б унеможливлювали його експлуатацію, а тому у вказаних осіб не було прямого умислу на випуск несправного зазначеного вище тролейбуса на лінію. Водночас, головними фактами, доведеними в рамках кримінального провадження є те, що тролейбус з реєстраційним номером 2288, випущений 30.07.2020 року на маршрут № 2 був технічно несправним, що призвело до провалу люка та завдання позивачу фізичної, моральної та матеріальної шкоди. Більше того, допитаним в рамках кримінального провадження свідком, безпосередньо водієм даного тролейбуса ОСОБА_2 було названо причину провалу люка, а саме – його гниття.
В силу викладених обставин представник позивача звернувся до суду з даним позовом у якому просить стягнути 5450,00 грн. матеріальної шкоди та 400000,00 грн. моральної шкоди.
Ухвалою від 17.09.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
18.11.2025 року від представника Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради Лазарєва С.Ю. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради про відшкодування моральної шкоди у розмірі 400000,00 грн. та частково відмовити у задоволенні позову на користь ОСОБА_1 у відшкодуванні матеріальної шкоди у сумі 1030,92 грн. Зазначає, що позивач не обґрунтовує з чого він виходив при визначенні моральної шкоди у сумі саме 400000,00 грн. На думку відповідача, доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань позивачем не надано. Так, відповідно до постанови Житомирського районного управління поліції № 2 ГУНП в Житомирській області від 09 липня 2025 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020060020003391 від 27.08.2020 р., було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України. Під час досудового розслідування встановлено, що тролейбус № 2288 30.07.2020 р. вранці перебував в технічно-працездатному стані, в подальшому в процесі його експлуатації люк на підлозі під вагою пасажира ОСОБА_1 провалився, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження. Особи відповідальні за технічний стан чи експлуатацію вказаного тролейбуса КП ЖТТУ не могли усвідомлювати наявність у вказаному тролейбусі таких технічних несправностей, які б унеможливлювали його експлуатацію, оскільки на момент випуску вранці 30.07.2020 зазначений тролейбус перебував в технічно справному стані і жодних його ознак його несправностей, в тому числі несправностей люка, на підлозі не було. Жоден з працівників відповідача не був визнаний винним у заподіянні шкоди позивачу. Друге технічне обслуговування проводиться через 12-16 тис. км пробігу тролейбуса ЗиУ. Закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення підтверджує, що умислу чи злочинної недбалості в діях Відповідача не було. Єдиним доказом, наданим позивачем, є виписка із медичної карти амбулаторного хворого, видана 06 липня 2023 року, лікарем-хірургом ОСОБА_3 , де встановлено діагноз «посттромбофлебетичний синдром в ділянці правої нижньої кінцівки 2-3-го(другого-третього) ступеню. Варикозне розширення вен обох нижніх кінцівок 2-3-го (другого -третього) ступеню. ХВН 2-3 (другого-третього) ступенів.» В той же час за даної випискою не вбачається, що діагнози встановлені позивачу 06 липня 2023 року виникли внаслідок пригоди, що сталася з ним 30.07.2020 р. та є її наслідком. Інших доказів які могли б підтвердити фізичний біль та страждання, а також душевні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків, приниження честі, гідності та ділової репутації, представником позивача до суду не надано. Із пропозицією відшкодування шкоди завданої подією, що відбулася 30.07.2020 року позивач до відповідача не звертався. В той же час представник позивача зазначає, що значну фізичну та моральну шкоду, позивачу було заподіяно у зв`язку з тривалим слідством у кримінальному провадженні, яке тривало більше п`яти років. Однак, відповідно до ст. 214, 216 КПК України досудове розслідування кримінальних правопорушень здійснюють уповноважені органи досудового розслідування (зокрема поліція). Комунальне підприємство не є органом досудового розслідування та не наділене жодними процесуальними повноваженням, тому відповідно не може нести відповідальність за його тривалість та хід. Припущення представника позивача про заангажованість органів Національної поліції є нічим не підтвердженою суб`єктивною оцінкою. За таких обставин відсутні правові підстави для покладення на відповідача відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду. Позивач не довів факту завдання моральної шкоди, причинно- наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, а також вини відповідача. Таким чином відповідно до ст.23,1167 ЦК України та судової практики, відсутні правові та фактичні підстави для задоволення позивних вимог, щодо стягнення моральної шкоди. Щодо відшкодування матеріальної шкоди, то надані позивачем до суду копії фіскальних чеків, на які він посилається як на підтвердження понесених витрат, є частково такими, що не містять розбірливого змісту (текст нечіткий або відсутній). Зазначене унеможливлює встановлення, за що саме були сплачені кошти, у якій сумі та чи пов`язані ці витрати з подією, що є предметом спору. За наявними у справі фіскальним чеками на яких чітко видно суму, відповідач визнає матеріальну шкоду в сумі 4419,08 грн. та вважає, що різниця в сумі 1030,92 грн. не підлягає компенсації, оскільки не підтверджена належними доказами. Крім того слід звернути увагу суду на той факт, що зважаючи на наявність постанови про закриття кримінального провадження віз 03.07.2025 року, якою встановлено відсутність складу злочину Позивач не має достатніх правових підстав для заявлення позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а повинен керуватися виключно нормами цивільного законодавства, які регулюють відповідні правовідносини (а.с.41-47).
Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала частково в частині стягнення матеріальної шкоди, щодо розміру моральної шкоди заперечила.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на таке.
З матеріалів цивільної справи, а також з витребуваних судом матеріалів кримінального провадження №12020060020003391 вбачається, що 30 липня 2020 року близько 15 год. 25 хв. позивач перебував у тролейбусі №2288, який згідно матеріалів справи належав Комунальному підприємству «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради та рухався за маршрутом №2 у м.Житомирі, під керуванням водія ОСОБА_4 .
Під час руху тролейбуса між зупинками «Старий Бульвар» та «Майдан Корольова», під ногами позивача ОСОБА_1 провалилась підлога, а саме кришка заднього люка для обслуговування заднього мосту тролейбуса. Внаслідок цього права нога позивача провалилася у люк по коліно. Після цього позивач різко потягнув ногу назад, щоб вивільнити ногу. Оскільки кришка затисла ногу, позивач отримав тілесні ушкодження.
Цього ж дня, 30 липня 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до Житомирського відділу поліції ГУНП у Житомирській області з повідомленням про отримання тілесних ушкоджень, за наслідками розгляду якого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстровано кримінальне провадження №12020060020003391 від 27.08.2020 року за ознаками злочину передбаченого ст. 287 КК України (а.с. 17).
Так, 31.07.2020 року комісією у складі працівників відповідача було складено акт огляду зламаного карданого люку розміщеного в салоні тролейбуса №2288 та згідно висновків комісії поломка люку сталася внаслідок розшарування фанери при попаданні вологи на нижню частину люку. Люк не придатний до використання (кримінальне провадження, а.с.83).
На підставі направлення слідчого ВР ЗСТ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області було проведено судово-медичне обстеження (дослідження) ОСОБА_1 та складено акт судово-медичного обстеження (дослідження) №1545 від 04.08.2020 року. Згідно акту судово-медичного експерта, вказане тілесне ушкодження відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, виникло від дії твердих тупих з обмеженою контактуючою поверхнею предмету, могло утворитись 30.07.2020 року.
Постановою слідчого СВ Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ст. лейтенанта поліції Льовкіна О.В. від 30.09.2020 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020060020003391 від 27.08.2020 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Постановою прокурора Житомирської місцевої прокуратури Пянківського М.Ю. від 08.02.2021 року рішення слідчого СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області Льовкіна О.В. від 30.09.2020 про закриття кримінального провадження №12020060020003391 скасовано.
В ході подальшого проведення досудового розслідування к вищевказаному кримінальному провадженні, на підставі постанови слідчого ВР ЗСТ СВ Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області лейтенанта поліції Катанаха М.М. від 18.08.2021 року, було призначено комісійну судово-медичну експертизу стосовно тілесних ушкоджень отриманих ОСОБА_1 (кримінальне провадження а.с. 39). 
З висновку експерта №128 Обласного бюро судово - медичної експертизи Житомирської обласної ради від 05.11.2021 року, який було складено за наслідками проведення комісійної судово-медичної експертизи по факту отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_1 під час руху тролейбуса №2288 за маршрутом №2 у м.Житомирі, вбачається, що в позивача було виявлено тупу травму правої нижньої кінцівки у вигляді садна правої гомілки, розриву м`язів гомілки з розвитком міжмязевої гематоми, що нагноїлась, яка відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як така, що не є небезпечною для життя, але призвела до тривалого розладу здоров`я, утворилася від дії тупого твердого предмету, не виключно в термін та за обставин вказаних в постанові про призначення судово-медичної експертизи (матеріали кримінального провадження а.с. 41-45). 
Постановою начальника ВР ЗСТ СВ Житомирського РУП №2 ГУНП в Житомирській області Кокідька В.С. від 09.07.2025 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020060020003391 від 27.08.2020 року, було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України (а.с. 22-25; матеріали кримінального провадження а.с. 311-314).
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 06.07.2023 року, ОСОБА_1 у період з 26 червня травня (так вказано у виписці) 2023 року по 06 липня 23023 року перебував на амбулаторному лікуванні у хірургічному відділенні поліклініки №1 КП «Лікарня №1» ЖМР м. Житомира з діагнозом: посттромбофлебетичний синдром в ділянці правої нижньої кінцівки 2-3-го ступеню; варикозне розширення вен обох нижніх кінцівок 2-3-го. ХВН 2-3 ступенів. Також ОСОБА_1 було проведено клінічний огляд, рентгенографія правої гомілки, УЗД вен обох нижніх кінцівок та призначено лікування (а.с. 21). 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості, а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності.
У пунктах 4 - 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).
У пункту 6 цієї постанови роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).
Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року по справі № 450/4163/18.
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 632/1400/16-к, від 19 червня 2019 року у справі № 630/163/16-к, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц, від 04.07.2023 року.
Отже, з огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить протиправність дій, наявність шкоди та її розмір і причинно-наслідковий зв`язок.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підтвердження розміру понесених витрат на лікування, позивачем надано суду копії фіскальних чеків. Проте, частину наданих документів виконано у вигляді неякісних, блідих світлокопій (ксерокопій), а тому через відсутність належної чіткості, суд позбавлений можливості достовірно встановити зміст таких документів, найменування придбаних медикаментів/послуг, а також точні суми витрачених коштів.
Таким чином, вимоги позивача а частині стягнення матеріальної шкоди підлягають задоволенню лише в тій частині, розмір яких підтверджено чіткими, читабельними та достовірними розрахунковими документами, а саме у розмірі 4336,38 грн.
У стягненні решти заявленої суми, що ґрунтується на неякісних копіях чеків, суд відмовляє через недоведеність розміру шкоди.
Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 400000,00 грн. суд зазначає наступне.
В обґрунтування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює в 400000,00 грн., представник позивача послався на душевні страждання позивача внаслідок протиправних дій відповідача, зокрема те, що співробітники Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради випустили в експлуатацію небезпечний тролейбус, у якого прямо під час руху під ногами позивача провалилася підлога, внаслідок чого останній отримав травми середнього ступеню тяжкості, які негативно вплинули на стан його здоров`я в перспективі. Цей факт підтверджується матеріалами тривалого досудового розслідування. Також позивач перебував на лікарняному та продовжує і на сьогоднішній день відчувати на собі наслідки інциденту.
Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Суд виходить з того, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).
Відтак, при визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня завданих позивачу тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тимчасову втрату працездатності, ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані перенесенням ним фізичного болю, часом знаходження останнього на лікуванні.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22).
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).
Суд бере до увагу те, що вказані ушкодження здоров`я безумовно потягнули за собою заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, у фізичному болю та стражданнях, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також тривалої втрати працездатності.
Разом з тим, суд не бере до уваги доводи позивача щодо дій поліції із розслідування обставин отримання тілесних ушкоджень, тривалості досудового розслідування, оскільки це не пов`язано з діями відповідача. 
На підставі викладеного та з урахуванням усіх обставин, які мають істотне значення для справи, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає, що на користь позивача до відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 60000грн. Такий розмір відшкодування моральної шкоди суд вважає обґрунтованим, розумним і співмірним із моральними стражданнями, завданими позивачу, а також рівнозначним із тими матеріальними витратами, які він був вимушений понести для відновлення свого стану здоров`я.
Визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 400000грн суд вважає недоведеним, оскільки позивачем не подано суду належних і допустимих доказів на підтвердження такого розміру моральної шкоди. Тому заявлений позивачем розмір моральної шкоди слід вважати завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також таким, що не враховує відсутність прямого умислу у відповідача на заподіяння шкоди позивачу.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення коштів в сумі 64336,38 грн., що включає в себе стягнення завданої матеріальної шкоди в сумі 4336,38 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 60000грн.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач про поданні позовної заяви про відшкодування матеріальної та моральної шкоди був звільнений від сплати судового збору, тому враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн..

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 22, 1166, 1187, 1188 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 4336,38 грн. 
Стягнути з Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 60000грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради на користь держави 1211,20 грн. судового збору.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Комунальне підприємство «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління», адреса: м. Житомир, вул. Вітрука, 11, код ЄДРПОУ 33852448. 

Головуючий суддя О. Й. Адамович