ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/2609/24  Номер провадження 22-ц/814/442/26	Головуючий у 1-й інстанції Макарчук С. М.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Одринської Т.В.,
суддів Панченка О.О., Пікуля В.П., 
за участю секретаря Сальної Н.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом адвоката Бердніченко Оксани Павлівни в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,
за апеляційною скаргою представника неповнолітньої ОСОБА_1 – адвоката Бердніченко Оксани Павлівни на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 30 квітня 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2024 року позивач, від імені та в інтересах якої діє адвокат Бердніченко О.П. звернулась до суду першої інстанції із вказаним позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_1 .
Позов обгрунтовувала тим, що неповнолітня позивачка проживає з бабусею, адже батька • мобілізовано до лав ЗСУ. Дитина залишилася на повному утриманні батька, так як мати ніяким чином не піклується про доньку, про її фізичний і духовний розвиток не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами дитини, станом здоров`я, її навчанням та розвитком.
Зазначено, що відповідачка самоусунулася від виконання своїх материнських обов`язків, порушуючи права неповнолітньої дитини, тим самим свідомо позбавила доньку материнської любові, чим спотворює значення цінностей родинних відносин в сім`ї та суспільстві.
Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 30 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник неповнолітньої ОСОБА_1 – адвокат Бердніченко Оксана Павлівна, просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що позивачка вважає, що винна поведінка матері суперечить її інтересам, то належним способом захисту її прав та інтересів буде саме позбавлення батьківських прав відповідачки відносно неї, як неповнолітньої дитини.
Вказувала, що суд не звернув уваги на показання свідків, які підтвердили доводи позивачки, викладені у заяві.
Зазначала, що суд у своєму рішенні не обґрунтував чому він взяв до уваги висновок Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради та надав йому перевагу і не взяв до уваги та відкинув висновок Виконавчого комітету Білицької селищної ради від 18 жовтня 2024 р.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, ОСОБА_3 є матір`ю неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.13).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Білицької селищної ради від 18.10.2024 № 278 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно позивачки (а.с. 20, 21-24).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Кобеляцької міської ради від 27.01.2025 № 34 затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно позивачки (а.с. 59, 60-62).
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно її доньки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками.
Місцевий суд прийшов до висновку, що судом не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача.
Колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано обгрунтованих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач є особою, яка злісно ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що поведінка матері суперечить інтересам дитини, тому позбавлення батьківських прав є належним способом захисту, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з практикою Верховного Суду, позбавлення батьківських прав — це крайня міра, яка застосовується тоді, коли всі інші заходи вичерпано, а поведінка батька/матері загрожує життю чи здоров`ю дитини. 
Сама лише наявність конфліктних відносин чи тимчасове проживання дитини з бабусею не може бути беззаперечною підставою для повного розірвання юридичного зв`язку між матір`ю та дитиною. 
Крім того, як встановлено матеріалами справи та правильно вказано місцевим судом, позивачем не доведено, що відповідачка діє зі злим умислом або що її поведінка є невиправно руйнівною для дитини.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги на показання свідків, які підтвердили факт невиконання матір`ю обов`язків.
Суд першої інстанції належним чином оцінив показання свідків у сукупності з іншими письмовими доказами (ст. 89 ЦПК України). 
Самі по собі показання свідків (зокрема, з боку родичів, з якими проживає дитина) не є беззаперечним доказом свідомого, винного та злісного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків. 
Факт проживання дитини з бабусею під час мобілізації батька свідчить про забезпечення належного догляду за дитиною в родині, але автоматично не доводить вини матері у формі повного самоусунення.
Посилання позивача на те, що місцевий суд не обґрунтував, чому надав перевагу висновку Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради та відхилив висновок Виконавчого комітету Білицької селищної ради від 18 жовтня 2024 року, колегія суддів відхиляє.
Апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, висновок органу опіки та піклування має для суду рекомендаційний характер і оцінюється судом у сукупності з іншими доказами.
Висновок Виконавчого комітету Білицької селищної ради від 18 жовтня 2024 року був складений до звернення до суду і, як вбачається з матеріалів справи, складений переважно на односторонніх заявах сторони позивача. 
Натомість, Виконавчий комітет Кобеляцької міської ради, оцінивши актуальну ситуацію на момент розгляду справи, дійшов інших висновків. Суд першої інстанції правомірно надав перевагу більш актуальному та об`єктивному висновку органу опіки, який відображає дійсний баланс інтересів дитини та не вбачає підстав для застосування крайньої міри, позбавлення прав.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішеннями.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні (ст. 375 ЦПК України).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника неповнолітньої ОСОБА_1 – адвоката Бердніченко Оксани Павлівни – залишити без задоволення.
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 30 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.

Головуючий    Т.В. Одринська 

Судді       О.О. Панченко

В.П. Пікуль