ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 542/1073/23
провадження № 61-1674св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Мартєва С. Ю., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 08 січня 2025 року у складі колегії суддів Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 .
Просила визнати за нею право довічного проживання в успадкованому ОСОБА_2 житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та користування ним відповідно до покладеного на спадкоємця обов`язку за заповітом ОСОБА_3 від 17 серпня 2012 року; вселити її на умовах довічного проживання до цього будинку.
Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_2 успадкувала спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за заповітом свого батька ОСОБА_3 від 17 серпня 2012 року і зареєструвала право власності на цей будинок.
Зазначила, що заповіт зобов`язав відповідачку надати право довічного проживання в цьому житловому будинку позивачці, проте ОСОБА_2 , всупереч волі спадкодавця, позбавила заявницю житла і примусила до виселення з цього будинку. 
Вважає, що це було зумовлене конфліктом між ними та вчиненням перешкод зі сторони відповідачки у доступі до спірного житла.
Дійшла висновку, що ОСОБА_2 не визнає за позивачкою права довічного проживання в цьому будинку та користування ним.
Наполягає, що вона є непрацездатною за віком, лишилася без житла, на яке має право за заповітом померлого чоловіка ОСОБА_3 і в якому сподівалася доживати свій вік.
Від односельчан позивачка дізналася, що відповідачка планує продати житловий будинок та приводить потенційних покупців на оглядини.
Короткий зміст рішення місцевого суду
Рішенням від 15 травня 2024 року Новосанжарський районний суд Полтавської області позов задовольнив.
Визнав за ОСОБА_1 право довічного проживання в успадкованому ОСОБА_2 житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами та користування ним відповідно до покладеного на ОСОБА_2 обов`язку за заповітом ОСОБА_3 від 17 серпня 2012 року.
Вселив ОСОБА_1 до спірного будинку, що належить на праві власності ОСОБА_2 .
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що ОСОБА_1 , за заповідальним відказом, має право довічного проживання в житловому будинку з господарським будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та користування ним.
Зазначив, що заявниця у спірному будинку не проживає, але бажає в ньому проживати, заперечує наявність доступу до будинку, а відповідачка позов визнала й не заперечувала проти позовних вимог.
Дійшов висновку, що порушене право позивачки підлягає захисту шляхом визнання за ОСОБА_1 права довічного проживання та користування будинком АДРЕСА_1 та вселення в будинок.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
На рішення суду першої інстанції 20 вересня 2024 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та заяву про поновлення строку на апеляційного оскарження.
Постановою від 08 січня 2025 року Полтавський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив, рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року скасував, у позові відмовив за недоведеністю заявлених вимог.
Постанову мотивував тим, що у цій справі заявлені дві вимоги: про визнання права довічного користування будинком і про вселення у спірний будинок.
Зазначив, що на підтвердження своїх вимог позивачка мала надати суду докази перешкод з боку відповідачки у реалізації права на проживання у спірному будинку.
Вважає, що у справі відсутні будь-які об?єктивні докази вчинення відповідачкою дій, спрямованих на скасування права позивачки на користування спірним будинком. Зокрема, заявниця у серпні 2020 року придбала інше житло, де фактично проживає.
Дійшов висновку, що обставини, на які послалася позивачка на обґрунтування заявлених вимог, не підтвердилися.
Резюмував, що аналіз судової справи, а також пояснень сторін та їхніх представників свідчить про наявність між сторонами непорозумінь, невизначеності порядку користування спірним будинком і несення витрат з його утримання, оскільки позивачка розуміє надане їй заповітом право на проживання у спірному будинку як право одноосібно користуватися усім будинком без будь-яких обов?язків.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій 07 лютого 2025 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 просила постанову Полтавського апеляційного суду від 08 січня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в новому складі зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Верховний Суд ухвалою від 12 березня 2025 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з місцевого суду, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
Підставою для відкриття касаційного провадження є: застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 січня 2025 року в справі № 686/11230/22 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного кодексу України, далі - ЦПК України); необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року в справі № 365/259/21, який застосовано судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); частини перша, третя статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2026 року визначено склад колегії: головуючий-суддя (суддя-доповідач) Мартєв С. Ю., судді: Карпенко С. О., Фаловська І. М.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що Полтавський апеляційний суд без поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, передбаченого статтею 354 ЦПК України, відкрив апеляційне провадження за повторно поданою апеляційною скаргою відповідачки та скасував рішення місцевого суду. Акцентувала увагу на істотному порушенні норм процесуального права з дотримання та застосування процесуальних строків 
Зазначила, що, відкриваючи апеляційне провадження ухвалою від 30 вересня 2024 року Полтавського апеляційного суду, судді діяли всупереч правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 11 вересня 2019 року в справі № 204/2113/14, від 25 листопада 2020 року в справі № 2-9436/2007, від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц.
Послалася на те, що заявлений відвід суддям колегії у справі розглядав суддя Полтавського апеляційного суду Пікуль В. П., який вже брав участь у розгляді цієї справи під час подання апеляційної скарги відповідачкою уперше та погодився з позицією колегії про необґрунтованість заявленого позивачкою відводу. 
Вважає обґрунтованими підстави як для відводу суддів Полтавського апеляційного суду Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М., так і про скасування оскарженої постанови з направленням справи на новий розгляд на підставі пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України з огляду на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
На думку заявниці, апеляційний суд повторно прийняв до провадження апеляційну скаргу, подану тією самою відповідачкою у справі № 542/1073/23. Постановляючи ухвалу про необґрунтованість заявленого відводу, судді виправдовували повторне прийняття апеляційної скарги посиланням на статтю 185 ЦПК України, яка регулює питання подання позовної заяви, а не апеляційної скарги.
Зазначила, що застосування правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року в справі № 365/259/21, до справи № 542/1073/23 суперечить принципу верховенства права та принципу визначеності, і призвело до зловживання правом зі сторони відповідачки у справі. 
На думку заявниці, слід відступити від висновку щодо застосування норми права, висловленого у цій постанові Верховного Суду та врахованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні.
Послалася на те, що судді колегії Полтавського апеляційного суду прийняли повторну апеляційну скаргу ОСОБА_2 з банківською квитанцією про сплату судового збору за подання апеляційної скарги, що сплачувалася на виконання ухвали Полтавського апеляційного суду від 11 липня 2024 року ще за першою апеляційною скаргою. Суд не перевірив надходження і зарахування коштів судового збору за подання апеляційної скарги повторно.
Вважає відсутнім висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме щодо питання застосування статті 1238 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), навіть з огляду на застосування лише частини шостої цієї статті про те, що відказоодержувач має право вимоги до спадкоємця з часу відкриття спадщини. Рівною мірою таке стосується й застосування статті 50 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) стосовно вимоги, що ставляться до жилих приміщень у частині недопущення заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами.
Відзив на касаційну скаргу
07 квітня 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, мотивуючи це тим, що апеляційний суд не встановив факту оспорення та/чи невизнання відповідачкою права позивачки на довічне проживання і користування успадкованим будинком. 
Зазначила, що місцевий суд не встановив фактів невизнання та/чи оспорення будь-ким взагалі і відповідачем зокрема права позивача на довічне проживання і користування успадкованим будинком, а, навпаки, суд неодноразово послався у своєму рішенні на визнання відповідачем права позивача на проживання і користування її будинком.
Послалася на те, що у позові ОСОБА_1 стверджує про невизнання ОСОБА_2 її права на проживання у спірному будинку, проте, судячи зі змісту відзиву на позов, клопотання про закриття провадження, намагань відповідачки укласти мирову угоду, відповідачка волю свого батька, висловлену у заповіті, визнає і не заперечує. 
Акцентує увагу на відсутності у справі будь-яких об`єктивних доказів про те, що відповідачка вчинила дії, спрямовані на скасування права позивачки користування будинком. Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове по суті заявлених вимог про відмову у позові за недоведеністю, суд апеляційної інстанції правильно встановив природу спірних правовідносин, повно і всебічно дослідив обставини справи та докази, надані сторонами суду, і ухвалив повністю законне та справедливе рішення.
Дійшла висновку, що заявниця має на меті отримати частку в успадкованому відповідачем будинку, а не позивається для усунення неіснуючих перешкод у проживанні та користуванні будинком.
Зазначила, що наведення нерелевантних норм права представником заявника штучно створює ілюзію допущення судом апеляційної інстанції порушень норм права, щоб домогтися перегляду судового рішення.
Керувалась тим, що позивачка наголосила на незастосуванні апеляційним судом правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14, від 25 листопада 2020 року в справі № 2-9436/2007, від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц, але при цьому не розкрила суті вказаних правових позицій і не зазначила, у чому конкретно полягають ці висновки.
Відповідачка зазначила, що з 21 квітня 2022 року в Україні діє ЖК України, і стаття 50 ЖК України регулює перелік вимог до жилих приміщень, які надаються громадянам для проживання, тобто у збудованих будівельними організаціями будинках з державного чи відомчого фонду. Спірний же будинок, який належить відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності і набутий у порядку спадкування за заповітом, збудований власними коштами, ресурсами і засобами його власника. Отже, кількість проживаючих у власноручно збудованому будинку визначається виключно його власником. Тому висновки про застосування статті 50 ЖК України є безпідставними та нерелевантними до правовідносин у цій справі.
У квітні 2025 року засобами поштового зв`язку адвокат Бойко Юрій Олександрович в інтересах ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що у відзиві на касаційну скаргу містяться маніпулятивні судження, перекручування дійсних обставин справи та очевидна неправда. 
Зауважив, що твердження відповідачки про те, що користувач житловим будинком за заповідальним відказом ОСОБА_1 повинна була обслуговувати повністю земельну ділянку з господарськими будівлями і спорудами («догляд за будинком і прибудинковою територією»), обслуговувати огород («огород не прибраний»), дбати про них своїм коштом, є некоректним з юридичної точки зору та виходить за межі заповідального відказу й очевидно вказує на існування цивільно-правового спору між ними.
Зазначив, що ОСОБА_1 на присадибну ділянку з розміщеними на ній літньою кухнею, двома гаражами, сараєм та вбиральнею ніколи не претендувала і на оформлення спадщини на вказану нерухомість не претендує.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори П`ятенко Л. І. 17 серпня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2246, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими побудовами та присадибну земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та на неї покладений обов`язок надати право довічного проживання в зазначеному будинку та користування ним ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 спадщину прийняла і зареєструвала право власності на спірний будинок, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 липня 2023 року.
З 2020 року ОСОБА_1 у спірному будинку не проживає та ним не користується, що визнали сторони у справі та підтверджується наданими актами комісії Нехворощанської сільської ради.
У судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що вона знята з реєстрації місця проживання за заявою ОСОБА_2 у 2022 році, що визнала остання.
11 серпня 2020 року в присутності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та адвоката Плішкіна Ю. С. комісія склала акт про те, що ОСОБА_1 добровільно, без примусу частину речей перевезла в інше місце майбутнього проживання. ОСОБА_2 передає ключ від будинку ОСОБА_1 , яка, у свою чергу, зобов`язується сплачувати комунальні платежі за проживання в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та про їх сплату повідомляти ОСОБА_2 до 12 числа кожного місяця.
14 листопада 2020 року комісія склала акт про те, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2020 року виїхала з спірного будинку остаточно, без примусу, добровільно. Її речей у будинку не виявлено. З 01 вересня 2020 року комунальні послуги не сплачені згідно з актом обстеження від 11 серпня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язалася їх сплачувати. Земельна ділянка сільськогосподарського призначення не прибрана, занедбана, поряд купа сміття. Зобов`язано ОСОБА_1 прибрати земельну ділянку, вивезти сміття.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 фактично в будинку не проживає, господарськими будівлями не користується, її зобов`язано повернути ОСОБА_2 ключі від будинку, господарських будівель, після вивезення сміття та прибирання земельної ділянки, ключі залишити в сільській раді та зниклі речі.
З акта обстеження від 28 грудня 2020 року відомо, що комісія Нехворощанської сільської ради у присутності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виявила: зі слів ОСОБА_1 , вона в будинку проживає, наявні її особисті речі; зі слів ОСОБА_2 , в будинку ніхто не проживає, догляд за будинком і прибудинковою територією не здійснюється, город неприбраний, останній комунальний платіж був у серпні 2020 року. На вхідних дверях у будинку здійснено заміну замка, ключ був наданий ОСОБА_1 . Зі слів сусіда ОСОБА_4 , у будинку ніхто не проживав з серпня 2020 року. Вода в будинку відключена, з опалювальної системи вода злита з листопада 2020 року. Зі слів сусіда ОСОБА_5 , ОСОБА_1 не проживає в будинку.
У ОСОБА_1 є інше житло, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05 вересня 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_1 належить на праві власності, житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина перша статті 389 ЦПК України передбачає, що, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Межі розгляду справи
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Підставою для відкриття касаційного провадження є:застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 січня 2025 року в справі № 686/11230/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року в справі № 365/259/21, який застосовано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); частини перша, третя статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.
З огляду на статті 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Стаття 1233 ЦК України визначає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
На підставі статті 1237 ЦК України заповідач має право зробити у заповіті заповідальний відказ.
Відказоодержувачами можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом.
Згідно із статтею 1238 ЦК України предметом заповідального відказу може бути передання відказоодержувачеві у власність або за іншим речовим правом майнового права або речі, що входить або не входить до складу спадщини.
На спадкоємця, до якого переходить житловий будинок, квартира або інше рухоме або нерухоме майно, заповідач має право покласти обов`язок надати іншій особі право користування ними. Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном зберігає чинність у разі наступної зміни їх власника.
Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном, одержане за заповідальним відказом, є таким, що не відчужується, не передається та не переходить до спадкоємців відказоодержувача.
Право користування житловим будинком, квартирою або іншою будівлею, надане відказоодержувачеві, не є підставою для проживання у них членів його сім`ї, якщо у заповіті не зазначено інше.
Спадкоємець, на якого заповідач поклав заповідальний відказ, зобов`язаний виконати його лише у межах реальної вартості майна, яке перейшло до нього, з вирахуванням частки боргів спадкодавця, що припадають на це майно.
Відказоодержувач має право вимоги до спадкоємця з часу відкриття спадщини.
Вирішуючи справу, суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює, та правильно застосувати її.
Як правильно встановив суд апеляційної інстанції, у цій справі заявлені дві вимоги: про визнання права довічного користування будинком і про вселення у спірний будинок.
Отже, на обґрунтування своїх вимог позивачка мала надати суду докази на підтвердження того, що відповідачка у справі вчиняє дії, що перешкоджають їй реалізувати своє право на проживання у спірному будинку.
Так, право позивачки на довічне користування спірним будинком встановлене заповітом від 17 серпня 2012 року і підтверджене відповідним записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 8-10, т. 1).
У позові ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 не визнає її права на проживання у спірному будинку.
Проте з огляду на відзив на позов, клопотання про закриття провадження у справі та зусилля відповідачки укласти мирову угоду, вона не заперечувала волю свого батька, висловлену у заповіті, та, навпаки, визнає її.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано керувався тим, що справа не містить будь-яких об?єктивних доказів на підтвердження вчинення відповідачкою дій, спрямованих на порушення права позивачки на користування будинком.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла правильного висновку про те, що з огляду на статтю 80 ЦПК України самі лише покази позивачки як свідка за відсутності інших доказів не дають підстави вважати доведеним факт невизнання відповідачкою права позивачки на проживання у спірному будинку.
За статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Крім того, як установив суд апеляційної інстанції, позивачка у серпні 2020 року придбала інше житло, де фактично проживає. 
Також з наданих актів слідує, що позивачці були вручені ключі від спірного будинку, але вона з власної вол, без примусу забрала свої речі і стала проживати у власному будинку.
Доказів (належних, допустимих, достовірних і достатніх) на підтвердження вчинення перешкод позивачці у користуванні будинком позивач суду не надала.
Отже, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що обставини, на які посилається позивачка на обґрунтування заявлених вимог, не підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.
Аналіз наданих доказів, а також пояснень сторін та їх представників свідчить про те, що між сторонами існує непорозуміння, невизначеність з питання визначення порядку користування спірним будинком і несення витрат з його утримання, оскільки позивачка розуміє надане їй заповітом право на проживання у спірному будинку як право одноосібно користуватися усім будинком без будь-яких обов?язків.
Щодо відсутності висновку Верховного Суду про застосування норми права
Підставою для відкриття касаційного провадження ОСОБА_1 зазначила відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 1238 ЦК України, навіть з огляду на застосування лише частини шостої цієї статті про те, що відказоодержувач має право вимоги до спадкоємця з часу відкриття спадщини. Рівною мірою таке стосується й застосування статті 50 ЖК України стосовно вимог, що ставляться до жилих приміщень у частині недопущення заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами.
Зі змісту підстави оскарження судового рішення у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовної практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції у позові відмовив не з підстав наявності / відсутності права вимоги, а за недоведеністю вимог. Отже, у справі відсутні необхідність викладення висновку права, на яку послалася заявниця.
Також підставою для відкриття касаційного провадження позивачка зазначила застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, висловленого у постанові Верховного Суду від 13 січня 2025 року в справі № 686/11230/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Так, у постанові від 13 січня 2025 року в справі № 686/11230/22 Верховний Суд, вирішуючи питання дотримання апеляційним судом вимог процесуального законодавства під час постановлення ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав того, що відповідач недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалі від 08 квітня 2024 року, повністю не усунула, клопотання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 лютого 2024 року з зазначенням причин пропуску строку апелянт не заявила, зазначив про те, що, встановивши, що оскаржене рішення суду першої інстанції було ухвалено 14 лютого 2024 року, повний текст рішення складено судом 28 лютого 2024 року, останнім днем строку для подачі апеляційної скарги на рішення суду було 29 березня 2024 року, тоді як із апеляційною скаргою ОСОБА_2 звернулася 01 квітня 2024 року, клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не заявляла, а також врахувавши те, що заявник не усунула недоліки апеляційної скарги у строк, зазначений в ухвалі апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених частиною четвертою статті 357 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, не підтвердилися.
На відміну від справи, що переглядається, у справі, на яку послалася заявниця як на приклад неоднакового застосування норми права, особа не усунула недоліки апеляційної скарги у строк, зазначений в ухвалі апеляційного суду.
Щодо непоновлення апеляційним судом строку на апеляційне оскарження
Доводи касаційної скарги про протиправне непоновлення строку на апеляційне оскарження не підтвердилися у справі.
Згідно з частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
З огляду на частини другу, третю статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення апеляційної скарги без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд у такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтею 356 цього Кодексу, зокрема сплатить суму судового збору, апеляційна скарга вважається поданою в день первісного її подання до суду. 
Із справи відомо, що 14 червня 2024 року вперше ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року (а. с. 119-124, т. 1).
Ухвалою від 11 липня 2024 року Полтавський апеляційний суд у складі судді Карпушина Г. Л. апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без руху та надав строк для усунення недоліку (сплатити судовий збір, а. с. 129, 130, т. 1).
Копію ухвали Полтавського апеляційного суду від 11 липня 2024 року ОСОБА_2 отримала 20 липня 2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а. с. 132, т. 1).
Згідно з випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду ОСОБА_2 сплатила судовий збір на суму 1 610,40 грн 22 липня 2024 року, а виписка до апеляційного суду надійшла 23 липня 2024 року (а. с. 202, т. 1).
Отже, недоліки, про які було зазначено в ухвалі Полтавського апеляційного суду від 11 липня 2024 року щодо доплати судового збору, ОСОБА_2 усунула вчасно.
Проте колегія суддів Полтавського апеляційного суду ухвалою від 02 вересня 2024 року помилково апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року визнала неподаною та повернула (а. с. 133, 134, т. 1).
Звертаючись повторно з апеляційною скаргою 20 вересня 2024 року на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року, ОСОБА_2 надала також копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 22-17944920/С від 22 липня 2024 року на суму 1 610,40 грн, яка була сплачена на виконання ухвали від 11 липня 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху, та просила поновити строк на апеляційне оскарження.
З урахуванням наведеного та вимог статті 185 ЦПК України колегія суддів Полтавського апеляційного суду під час повторного надходження апеляційної скарги керувалася тим, що оскільки заявниця вимоги ухвали суду виконала у встановлений строк та сплатила суму судового збору, апеляційна скарга вважається поданою в день первісного її подання до суду, отже, строк на апеляційне оскарження не пропущений та ухвалою від 30 вересня 2024 року відкрила апеляційне провадження у справі.
Так, баланс інтересів передбачає гармонійне співвідношення як між правами окремих осіб, так і публічними інтересами.
У постанові від 29 травня 2024 року у справі № 260/8779/23Верховний Суд підкреслив, що дотримання процесуальних строків є необхідним для забезпечення юридичної визначеності та справедливого балансу інтересів усіх учасників правовідносин, а також наголосив на недопустимості зловживання процесуальними правами з боку учасників справи
Належне врядування - це підхід до державного чи публічного управління, що базується на балансі інтересів, верховенстві права та відкритості. Його головна мета - забезпечити ефективні рішення, які реально відповідають потребам суспільства, мінімізуючи при цьому корупцію та бюрократію.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Diya 97 v. Ukraine, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
За статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина перша статті 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Так, враховуючи принцип верховенства права, положення статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положення статей 3, 15 ЦК України, статей 2, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі шляхом оскарження дій і рішень.
У справі, що переглядається, під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження колегія суддів апеляційного суду, зважаючи на наведені вище норми права, дотримуючись балансу інтересів та з огляду на належне врядування врахувала, що відомості про сплату судового збору за звернення ОСОБА_2 з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду на суму 1 610,40 грн були відомі ще 22 липня 2024 року, а до суду виписка про зарахування судового збору надійшла 23 липня 2024 року, тобто у межах строку на виконання ухвали Полтавського апеляційного суду від 11 липня 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху.
Колегія суддів апеляційного суду з урахуванням вимог частини третьої статті 185 ЦПК України, відкривши апеляційне провадження у справі, дійшла обґрунтованого висновку про те, що апеляційна скарга є поданою в день первісного її подання до суду, а тому ОСОБА_2 строк апеляційного оскарження не пропустила.
Наведеним також спростовуються доводи касаційної скарги щодо відкриття апеляційного провадження за повторно поданою апеляційною скаргою відповідача без поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, передбаченого статтею 354 ЦПК України.
Таким чином, доводи касаційної скарги про протиправне непоновлення строку на апеляційне оскарження не підтвердилися у справі.
Щодо неповноважного складу суду під час розгляду заяви про відвід
Не підтвердилися доводи скарги про те, що під час ухвалення судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід.
Відповідно до статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді апеляційної інстанції, не може брати участі у розгляді цієї самої справи в судах касаційної або першої інстанції, а також у новому розгляді справи після скасування ухвали чи рішення суду апеляційної інстанції.
Під вирішенням справи слід розуміти вирішення справи по суті спору.
Заявлений відвід суддям колегії у справі розглядав суддя Полтавського апеляційного суду Пікуль В. П., який, на думку позивачки, вже брав участь у розгляді цієї справи під час подання апеляційної скарги відповідачкою уперше та погодився з позицією колегії про необґрунтованість заявленого позивачкою відводу. 
Між тим, суд касаційної інстанції не вважає доводи касаційної скарги про неможливість розгляду суддею Пікулем В. П. відводу такими, що ґрунтуються на законі, оскільки суддя Пікуль В. П. участі у вирішенні справи не брав, а брав участь лише під час вирішення питання про повернення апеляційної скарги під час попереднього звернення.
Таким чином, підстав для скасування оскарженої постанови з направленням справи на новий розгляд на підставі пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України з огляду на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України суд касаційної інстанції не встановив.
Щодо необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах
У касаційній скарзі позивачка як підставу для скасування постанови суду апеляційної інстанції зазначила необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року в справі № 365/259/21, який застосовано судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
Так, у постанові від 20 вересня 2023 року в справі № 365/259/21 Верховний Суд зазначив про те, що можливість повторного подання апеляційної скарги у порядку частини сьомої статті 185 ГПК України, передбачено законом, і таким правом законно скористався заявник.
Право на повторне подання апеляційної скарги та право на оскарження ухвали про повернення апеляційної скарги до суду касаційної інстанції є різними процесуальними правами за своєю суттю, вибір правозастосування якого належить до дискреції заявника.
Водночас неоскарження ухвали про повернення апеляційної скарги не звільняє суд обов`язку оцінити обставини подання апеляційної скарги вперше, обставини направлення/отримання ухвал суду апеляційної інстанції заявником та обставини подання апеляційної скарги повторно.
Верховний Суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження/повернення апеляційної скарги/відмови у відкритті апеляційного провадження, суди апеляційної інстанції мають враховувати обов`язок суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з дотриманням принципу розумності та пропорційності з метою уникнення надмірного формалізму, із додержанням балансу між метою забезпечення належної процесуальної поведінки сторони та забезпеченням її права на апеляційне оскарження судового рішення.
Верховний Суд також бере до уваги, що обсяг права на апеляційне оскарження рішення у справі, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи.
Обмеження доступу до суду апеляційної інстанції як складової права на судовий захист можливе лише з обов`язковим дотриманням конституційних норм і принципів, а саме пріоритетності захисту фундаментальних прав і свобод людини і громадянина, а також принципу верховенства права, відповідно до якого держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду, яка забезпечить ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема, дасть можливість відновити порушені права і свободи особи та максимально запобігти негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки суду першої інстанції.
Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження (з тих підстав та мотивів, якими обґрунтована оскаржувана ухвала), проявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, що є порушенням статті 2 ЦПК України щодо завдання та основних засад цивільного судочинства, а тому дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.
Верховний Суд наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги з підстави, визначеної у пункті 2 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник має навести належне обґрунтування існування такої підстави. Таке обґрунтування не повинно зводитися до формального непогодження із встановленими судами першої та апеляційної інстанцій фактичними обставинами справи. Подаючи касаційну скаргу з підстав існування потреби відступити від певного актуального правового висновку, викладеного Верховним Судом, заявник повинен навести, у чому саме полягає така потреба, обґрунтувавши існуванням певної правової проблеми під час застосування вже сформованого правового висновку, від якого заявник просить відступити Верховний Суд.
Для перегляду судом касаційної інстанції певного правового висновку потрібне існування сукупності підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього правового висновку щодо певного питання правозастосування на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усуненням суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.
Оскільки заявниця у касаційній скарзі не наводить переконливих мотивів, у чому саме полягає потреба у відступленні від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 вересня 2023 року в справі № 365/259/21, не обґрунтовує існування певної правової проблеми під час застосування вже сформованого правового висновку, колегія суддів висновує, що підстава касаційного оскарження постанови апеляційного суду, а саме необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду, не підтвердилася, оскільки заявниця належним чином не обґрунтувала.
За таких обставин право заявника на апеляційний перегляд, гарантоване статтями 353, 354 ЦПК України, було фактично реалізовано з дотриманням балансу інтересів, що свідчить про відсутність порушення права на доступ до правосуддя, як і спростовує доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального законодавства.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 08 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач 	С. Ю. Мартєв	
Судді:	В. М. Ігнатенко 	
	С. О. Карпенко 	
	О. М. Ситнік 	
	І. М. Фаловська