ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/21066/23
адміністративне провадження № К/990/38159/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників справи у суді касаційної інстанції справу № 420/21066/23
за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Одеського виконавчого округу Притуляка Валерія Миколайовича, приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Дмитра Миколайовича про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування постанов, стягнення збитків
за касаційною скаргою приватного виконавця Одеського виконавчого округу Притуляка Валерія Миколайовича та приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Дмитра Миколайовича 
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Єфіменком К.С.,
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Скрипченка В.О., суддів: Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
1. У серпні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до приватних виконавців Одеського виконавчого округу Притуляки В.М. та Колечка Д.М. (далі - відповідачі, приватні виконавці), в якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Притуляки В.М. щодо не відправлення постанови ВП НОМЕР_4 про відкриття виконавчого провадження по примусовому стягненню основної винагороди за виконавчим листом № 523/1300/15-ц від 03.08.2021 на адресу: АДРЕСА_1 згідно з вимогами статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII);
1.2. визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Притуляки В.М. по ВП № НОМЕР_4 від 10.02.2023 про відкриття виконавчого провадження;
1.3. визнати як похідні від постанови приватного виконавця Притуляки В.М. по ВП № НОМЕР_4 від 10.02.2023 про відкриття виконавчого провадження та скасувати постанови від 10.02.2023 по ВП № НОМЕР_4 приватного виконавця Притуляки В.М.: про стягнення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт коштів ОСОБА_1 у розмірі 5507,69 доларів США та 9566,03 грн та постанову від 02.03.2023 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження;
1.4. стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідачів солідарно 212974,54 грн, які були протиправно стягнуті при виконанні постанови по ВП № НОМЕР_4 від 10.10.2023 про арешт коштів ОСОБА_1 у розмірі 5507,69 доларів США та 9566,03 грн з рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 та переведених на рахунок приватного виконавця Притуляка В.М., згідно з повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» від 01.03.2023.
2. На обґрунтуванням позовних вимог позивач зазначив, що приватним виконавцем Притуляком В.М. протиправно відкрито виконавче провадження та, як наслідок, неправомірно стягнуто з позивача виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3. У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк», Банк) звернулося до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 54 465,94 доларів США та 73 676,56 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 48 630,67 доларів США; заборгованість за відсотками - 5835,27 доларів США; пеня за прострочення тіла кредиту - 18 603,14 грн; пеня за прострочення відсотків по кредиту - 44 356,74 грн; штраф - 10 716,68 грн.
4. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги, відповідно до яких заборгованість за кредитним договором від 22.07.2008 № 00059R15 станом на 02.03.2015 становила - 55 076,88 доларів США та 159 657,10 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 8 630,67 доларів США; заборгованість за відсотками - 6446,21 доларів США; пеня за прострочення тіла кредиту - 44 190,28 грн; пеня за прострочення відсотків по кредиту - 93 979,86 грн; штраф - 21 486,96 грн.
5. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2018 у справі № 523/1300/15-ц позов ПАТ «МТБ Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено:
5.1. стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «МТБ Банк» суму боргу за кредитним договором від 22.07.2008 № 00059R15 з додатковими угодами, станом на 02.03.2015, яка становить - 55 076,88 доларів США, що складає - 1 529 106,03 грн за курсом НБУ на час здійснення розрахунку та 159 657,10 грн, з яких: - 48 630,67 доларів США, що складає - 1 350 139,13 грн за курсом НБУ на час здійснення розрахунку заборгованість за кредитом; - 6 446,21 доларів США, що складає - 178 966,79 грн за курсом НБУ на час здійснення розрахунку заборгованість за відсотками; - 44 190,28 грн пеня за прострочення тіла кредиту; - 93 979,86 грн пеня за прострочення відсотків по кредиту, - 21 486,96 грн штраф. Також стягнуто сплачені і документально підтверджені судові витрати у розмірі - 3 654,00 грн, у рівних частках з кожного.
5. Постановою Одеського апеляційного суду від 10.06.2021 рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2018 скасоване та ухвалене нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк», суму боргу за кредитним договором від 22.07.2008 №00059R15 з додатковими угодами, яка становить 55076,88 доларів США та 136507, 96 грн, з яких: (І) 48630,67 доларів США заборгованість за кредитом; (ІІ) 6446, 21 доларів США заборгованість за відсотками; (ІІІ) 44190,28 грн пеня за прострочення тіла кредиту; (ІV) 92317, 68 грн пеня за прострочення відсотків по кредиту.
7. На виконання виконавчого листа № 523/1300/15-ц, виданого 03.08.2021 Суворовським районним судом м. Одеси (суддя Шепітко І.Г.), приватний виконавець Одеського виконавчого округу Колечко Д.М. постановою від 27.08.2021 відкрив виконавче провадження ВП № НОМЕР_2, боржником у якому є ОСОБА_1 .
8. Постановою приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Д.М. від 27.08.2021 ВП № НОМЕР_2 визначено стягнути з боржника ОСОБА_1 основну винагороду у розмірі 5 507,69 доларів США та 13 650,80 гривень.
9. Постановою приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Д.М. від 27.08.2021 ВП № НОМЕР_2 визначено стягнути з боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 2000 грн.
10. Пізніше 19.10.2021 ПАТ «МТБ БАНК» звернулося до приватного виконавця Колечка Д.М. із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу, зазначивши, що 18.10.2021 позичальник ОСОБА_1 добровільно погасив заборгованість за кредитним договором від 22.07.2008 № 0005915 у розмірі 25000,00 доларів США, а залишок боргу за кредитним договором йому прощено.
11. Розглянувши зазначену заяву приватний виконавець Колечко Д.М. постановою від 21.10.2021 ВП № НОМЕР_2 повернув виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, у якій, серед іншого зазначено, що під час примусового виконання рішення з боржника частково стягнута заборгованість за виконавчим документом та основна винагорода приватного виконавця. Сума заборгованості за виконавчим документом складає 30076,88 доларів США та 9566,00 грн, залишок основної винагороди приватного виконавця: 3007,69 доларів США та 9566,03 грн, постанови від 27.08.2021 ВП № НОМЕР_3 про стягнення з боржника основної винагороди з примусового виконання виконавчого листа № 523/1300/15-ц та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження підлягають примусовому виконанню у порядку, встановленому Законом № 1404-VIII.
12. Постановою від 22.10.2021 про виправлення помилки у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 21.10.2021 ВП № НОМЕР_2 зазначено, що під час її винесення було допущено арифметичну помилку, а саме невірно зазначено залишок основної винагороди приватного виконавця та постановлено внести виправлення у постанову від 21.10.2021 ВП № НОМЕР_2, зазначивши вірно залишок основної винагороди приватного виконавця у розмірі 5507,69 доларів США та 9566,03 грн.
13. Постановою приватного виконавця Одеського виконавчого округу Притуляка В.М. від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4 відкрито виконавче провадження з виконання постанови від 27.08.2021 ВП № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Колечка Д.М. залишку основної винагороди приватного виконавця у розмірі 5507,69 доларів США та 9566,03 грн.
14. Постановами приватного виконавця Одеського виконавчого округу Притуляка В.М. від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4 стягнуто з боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та накладено арешт на кошти ОСОБА_1 у розмірі 5507,69 доларів США та 9566,03 грн.
15. 01.03.2023 ФОП ОСОБА_1 сплатив суму коштів у розмірі 230077,38 грн на виконання постанови ВП № НОМЕР_2 від 27.08.2021. Того ж дня приватним виконавцем повернуті ФОП ОСОБА_1 надмірно стягнуті кошти за ВП № НОМЕР_4 у сумі 17102,84 грн.
16. Постановами приватного виконавця Одеського виконавчого округу Притуляка В.М. від 02.03.2023 ВП № НОМЕР_4 визначено розмір додаткових витрат виконавчого провадження.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
17. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотання позивача від 08.09.2023 про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на його боці; позов ОСОБА_1 задоволено частково: 
17.1. визнані протиправними та скасовані постанови приватного виконавця Притуляка В.М.: від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4 про відкриття виконавчого провадження; від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4 про стягнення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження; від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4 про арешт коштів боржника; від 02.03.2023 ВП № НОМЕР_4 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
17.2. Задовольняючи позовні вимоги в означеній частині, суд першої інстанції виходив з того, що приватний виконавець Колечко Д.М. не отримав права на примусове стягнення додаткових сум основної винагороди з позивача у примусовому порядку.
17.3. Так, за висновком суду цієї інстанції, основна винагорода приватного виконавця є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, на отримання якої у приватного виконавця виникає право, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення. При цьому сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання, або ж невиконання відповідного виконавчого документа. Тобто, основна винагорода приватного виконавця стягується з боржника лише разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом та в пропорційному до неї розмірі.
17.4. Разом із тим, як зазначив суд першої інстанції, за встановлених обставин цієї справи під час здійснення заходів з примусового виконання виконавчого листа № 523/1300/15-ц у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 повної суми заборгованості з боржника стягнуто не було, що підтверджується заявою ПАТ «МТБ БАНК» про повернення виконавчого документа стягувачу. Зокрема, ОСОБА_1 добровільно погасив заборгованість за кредитним договором від 22.07.2008 № 0005915 у розмірі 25000,00 доларів США, а залишок боргу за кредитним договором йому прощено.
17.5. Водночас оскаржувана постанова про стягнення основної винагороди, яка перебувала на виконанні у приватного виконавця Притуляка В.М. та винесена разом із постановою про відкриття виконавчого провадження 27.08.2021 № НОМЕР_2, визначає загальний розмір основної винагороди приватного виконавця на рівні 10 % від суми стягнення за виконавчим документом (5 507,69 доларів США та 9566,03 грн), яка могла би бути отримана ним у разі стягнення усієї суми заборгованості з позивача.
17.6. При цьому суд цієї інстанції врахував, що постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню. Однак розрахунок решти основної винагороди приватного виконавця, на отримання якої отримав право приватний виконавець у ході примусового виконання рішення суду, та яка з якоїсь причини ним не стягнута, повинен бути здійснений тим приватним виконавцем, який відкрив виконавче провадження з примусового виконання постанови про стягнення основної винагороди.
17.7. Отже, суд першої інстанції, із посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20, констатував, що у випадку з позивачем, такий розрахунок повинен здійснюватися приватним виконавцем Притуляком В.М., який 10.02.2023 відкрив виконавче провадження з примусового виконання постанови приватного виконавця Колечка Д.М. від 27.08.2021. Проте, у постанові від 10.02.2023 зазначені суми недостягнутої винагороди не відповідають загальній сумі боргу.
17.8. У підсумку цей суд дійшов висновку про протиправність постанов приватного виконавця Притуляка В.М. від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4 про відкриття виконавчого провадження, про стягнення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт коштів ОСОБА_1 у розмірі 5 507,69 доларів США та 9 566,03 грн, та від 02.03.2023 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.
17.9. Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності приватного виконавця Притуляка В.М. в частині не відправлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4, то суд першої інстанцій з матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_4 встановив, що копія цієї постанови направлена позивачу рекомендованим поштовим відправленням 13.02.2023, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
17.10. В частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з приватних виконавців Притуляка В.М. та Колечка Д.М. солідарно 212 974,54 грн, які були протиправно стягнуті при виконанні постанови від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4, суд першої інстанції уважав, що скасування постанови приватного виконавця є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у межах спірних правовідносин, оскільки статтею 287 КАС України не передбачено відновлення прав позивача шляхом втручання в майнові права відповідачів та стягнення коштів.
18. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2023 апеляційну скаргу приватного виконавця Одеського виконавчого округу Притуляка В.М. залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів та ухвалено у відповідній частині нове рішення, яким стягнуто з приватного виконавця Одеського виконавчого округу Притуляка В.М. на користь ОСОБА_1 212 974,54 грн, які були безпідставно стягнуті у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_7 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди ВП НОМЕР_6 від 27.08.2021. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 залишене без змін.
18.1. Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та надаючи оцінку доводам апеляційної скарги приватного виконавця Притуляка В.М. стосовно пропуску строків звернення до суду ОСОБА_1 з цим позовом, суд апеляційної інстанції вказав на активну поведінку позивача щодо захисту свого порушеного права, а тому не погодився з доводами апеляційної скарги про те, що пропуск строку звернення ОСОБА_1 до суду відбувся з неповажних причин.
18.2. Мотивуючи зазначені висновки, суд цієї інстанції виходив з того, що, отримавши 06.03.2023 постанови приватного виконавця, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із заявою від 20.03.2023 про заявлення самостійних вимог на предмет спору у справі № 420/4608/23 за позовом ОСОБА_2 до приватних виконавців Одеського виконавчого округу Колечка Д.М., Притуляка В.М, за участю третіх осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Колечка Д.М. від 27.08.2021 про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. від 10.02.2023 та від 02.03.2023; зобов`язати приватних виконавців повернути заявнику на його рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» 230077,48 грн, які згідно з повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» з його рахунку були переведені одержувачу. Однак ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 у справі № 420/4608/23 заяву ОСОБА_1 повернуто без розгляду.
18.3. Далі, 28.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до приватних виконавців Одеського виконавчого округу Колечка Д.М. та Притуляка В.М., який ухвалою від 03.04.2023 залишено без руху. На виконання вимог указаної ухвали позивач надав до суду заяву, в якій частково змінив позовні вимоги та виклав клопотання про поновлення строку звернення з позовом до суду. 
18.4. За результатами оцінки заяви позивача про усунення недоліків позовної заяви ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.04.2023, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2023, позовну заяву повернуто позивачу через неусунення недоліків адміністративного позову в частині надання доказів сплати судового збору, а також у зв`язку із пропущенням строку звернення до суду з відповідним позовом без поважних причин. Ухвалою Верховного Суду від 01.08.2023 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на вказані судові рішення у справі № 420/6327/23.
18.5. Викладені обставини, на думку суду апеляційної інстанції, вказують на активність дій ОСОБА_1 , послідовно спрямованих на захист його порушених прав, а також те, що позивач без зайвих зволікань [14.08.2023] звернувся до суду із цим позовом, свідчать про поважність причин пропуску позивачем встановленого законом процесуального строку звернення до суду. При цьому, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне врахувати підходи Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував на тому, що встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, зазначене правило не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи, право на доступ до суду має бути ефективним, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
18.6. Стосовно задоволених судом першої інстанції позовних вимог про скасування спірних постанов від 10.02.2023 та від 02.03.2023 у виконавчому проваджені ВП № НОМЕР_4, то суд апеляційної інстанції в цілому погодився із його висновками про наявність підстав для їх задоволення.
18.7. Додатково суд апеляційної інстанції указав, що закінчення виконавчого провадження за заявою стягувача не є заходом примусового виконання рішення, за допомогою якого приватним виконавцем здійснюється стягнення або повернення заборгованості, а є способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питання щодо умов фактичного виконання виконавчого документа.
18.8. На думку суду цієї інстанції, необхідно враховувати, що вказані у виконавчому листі № 523/1300/15-ц суми не були стягнуті з боржника безпосередньо приватним виконавцем у виконавчому провадженні, не були зараховані на рахунок приватного виконавця та в подальшому перераховані ним у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки, як це передбачено частиною першою та третьою статті 47 Закону № 1404-VIII, відповідно до яких грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця та перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.
18.9. Таким чином, суд апеляційної інстанції констатував про наявність підстав для скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4, оскільки, враховуючи положення статті 31 Закону №1403-VIII та пункт 19 Порядку № 643, підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.
18.10. Відхиляючи доводи апеляційної скарги приватного виконавця щодо не оскарження позивачем постанови про стягнення основної винагороди від 27.08.2021, винесеної приватним виконавцем Колечком Д.М., що виключає підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2023, винесеної приватним виконавцем Притуляком В.М., суд апеляційної інстанцій вказав на те, що винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця. При цьому суд цієї інстанції врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18, відповідно до яких, існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення.
18.11. Також суд цієї інстанції не погодився з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині протиправної бездіяльності приватного виконавця Притуляка В.М. щодо не відправлення йому копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4 від 10.02.2023, оскільки такі спростовуються матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_4, а саме списком згрупованих відправлень, прийняття яких засвідчено печаткою ПАТ Укрпошта, а посилання позивача в апеляційній скарзі на судове рішення у справі № 420/4608/23, яким встановлено не відправлення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5 від 10.02.2023 (в іншому виконавчому провадженні), на думку суду, є безпідставними та неаргументованими.
18.12. Водночас щодо відмови судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача 212974,54 грн, які були протиправно стягнуті при виконанні постанови приватного виконавця про арешт коштів ОСОБА_1 , то суд апеляційної інстанції не погодився із його висновком про відсутність підстав для їх задоволення, вказавши, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту, який дозволить відновити його права та досягти бажаного результату у вигляді отримання матеріального відшкодування збитків, завданих незаконними діями та рішеннями приватного виконавця.
18.13. Такі висновки суду ґрунтувалися на положеннях статей 22, 1163, 1173 ЦК України, якими передбачено відшкодування майнової шкода, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завданої майну фізичної або юридичної особи та частини п`ятої статті 21 КАС України згідно із якою вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
18.14. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідачів солідарно на його користь 212974,54 грн підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з приватного виконавця Притуляка В.М. на користь позивача безпідставно стягнутих коштів, а отже є підстави для часткового скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, з ухваленням нового рішення у відповідній частині.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
19. Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, приватні виконавці Притуляк В.М. та Колечко Д.М. звернулися до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою, де, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2023 у справі № 420/21066/23 та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
19.1. Ця касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
19.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржники покликаються на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22, від 25.05.2023 у справі № 420/1233/19 щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VІІІ; від 31.01.2023 у справі № 420/7598/22 щодо застосування частини третьої та четвертої статті 123, пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.
19.3. Так, приватні виконавці наполягають на тому, що строк для звернення до суду із цим позовом, що визначений у статті 287 КАС України, пропущений позивачем за відсутності на те поважних причин. При цьому, як зауважують касатори, судами попередніх інстанцій не було вирішено у процесуальний спосіб заявлене відповідачами клопотання про залишення позову без розгляду.
19.4. Скаржники наголосили на тому, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції має процесуальне зобов`язання розглянути, надати правову оцінку та вирішити питання щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду. Проте, суд першої інстанції не розглянув клопотання позивача та не поновив йому строк звернення до суду, не надав правової оцінки доводам відповідачів щодо порушення позивачем такого строку без поважних причин, та безпідставно відхилив клопотання відповідачів про залишення позову без розгляду, які були викладені у відзивах на позов. При цьому суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки та проігнорував той факт, що в установленому частиною шостою статті 121, статтею 241 КАС України порядку питання про поновлення строку на звернення до суду, судом першої інстанції не розглядалося та не вирішувалося.
19.5. Викладене, на переконання відповідачів, свідчить про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме: частин першої та шостої статті 121, частин третьої та четвертої статті 123, пункту 8 частини першої статті 240, частини другої статті 241, статей 242, 243 КАС України та є самостійною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до пункту 3 частини другої статті 353 КАС України. Вказана обставина є підставою для касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
19.6. Щодо суті спірних правовідносин касатори зауважили, що, по-перше, позивач не зазначив у чому саме полягає порушення його прав, спричинене діями приватного виконавця, у той час як положення статті 5 КАС України та статті 15 ЦК України визначають, що особа може звернутися до суду за захистом свого права, але лише у разі його порушення, невизнання або оспорення.
19.7. У цьому аспекті скаржники вказували на необхідність врахування висновків Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, відповідно до яких під час вирішення справи суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
19.8. Зауважують, що на момент звернення ОСОБА_1 із позовом до суду про оскарження постанови приватного виконавця виконавчого Притуляка В.М. «Про відкриття виконавчого провадження» від 10.02.2023, де він висловлював свою незгоду із виконавчим документом, що перебував на виконанні та в установленому статтею 287 КАС України порядку боржником не оскаржувався, виконавче провадження вже було закінчено у зв`язку з його фактичним виконанням.
19.9. У взаємозв`язку із наведеним скаржники звертають увагу на позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19 у контексті ефективного способу захисту порушеного права, відповідно до якої звернення до суду з позовною вимогою про визнання протиправною і скасування постанови про стягнення основної винагороди є неналежним способом захисту порушеного, на думку позивача, права. Так, у справі № 320/6215/19 Верховний Суд зазначив, що оскаржувана у тій справі постанова є правомірною і не може бути скасована, тож захистити відповідне право обраним позивачем способом не можливо. Водночас належним та ефективним способом захисту такого права є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
19.10. На думку касаторів, подання позову про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, яке на час розгляду справи, як і на час подання позову, закінчене у зв`язку із фактичним виконанням, не є ефективним способом захисту, а є створенням преюдиційного рішення суду для подальшого стягнення коштів із виконавців у судовому порядку.
19.11. По-друге, скаржники наполягали на тому, що оскільки постанова від 27.08.2021 ВП № НОМЕР_3 про стягнення з боржника основної винагороди, винесена приватним виконавцем Колечком Д.М. позивачем не оскаржувалася, у судовому порядку не скасована, то підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4 від 10.02.2023 з її виконання, винесеної приватним виконавцем Притуляком В.М., відсутні. Підтвердженням цієї думки, як зазначають відповідачі, є висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.12.2021 у справі № 400/4863/20.
19.12. Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у приватного виконавця Колечка Д.М. права на примусове стягнення додаткових сум основної винагороди з позивача у примусовому порядку, позаяк закінчення виконавчого провадження за заявою стягувача не є заходом примусового виконання рішення, а є способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питання виконання виконавчого документа, на переконання скаржників, є виходом за межі позовних вимог та порушенням принципу диспозитивності, адже ні дії, ні виконавчі документи приватного виконавця Колечка Д.М. в межах цієї справи позивачем (боржником) не оскаржувалися.
19.13. Скаржники уважають, що норми Закону № 1404-VIII не встановлюють залежності між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження, оскільки законодавчо прямо визначається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
19.14. За доводами касаційної скарги, основна винагорода приватного виконавця, як і виконавчий збір є специфічним аналогом юридичної відповідальності (фінансової санкції), яка застосовується до осіб, які ігнорують принцип обов`язковості судових рішень. Зокрема, Верховний Суд у постановах від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22 та від 25.05.2023 у справі № 420/1233/19 аналізуючи положення статті 27 Закону № 1404-VIII виснував, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. 
19.15. На обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України касатори посилаються на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ щодо можливості стягнення основної винагороди приватного виконавця іншим приватним виконавцем, за виконавчим провадженням, яке було фактично виконано та закінчено за умови вчинення при цьому приватним виконавцем дій з примусового виконання рішення суду, але у разі часткового погашення заборгованості боржником безпосередньо на рахунок кредитора після відкриття виконавчого провадження та арештованих рахунках боржника приватним виконавцем.
19.16. Зрештою касатори вказували на те, що провадження в частині позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 212 974,54 грн, які були списані з рахунку позивача при виконанні постанови по ВП № НОМЕР_4 від 10.02.2023 про арешт коштів ОСОБА_1 у розмірі 5 507,69 доларів США та 9 566,03 грн (що разом складає 212 974,54 грн), підлягало закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, оскільки ці позовні вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
19.17. Підтвердженням цих доводів, на думку приватних виконавців, є постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 229/1026/21, у якій зазначено, що спір про стягнення з відповідача коштів, отриманих у вигляді основної винагороди за вчинення виконавчих дій приватним виконавцем підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
19.18. Касатори також вважали релевантними до обставин цієї справи висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 31.07.2023 у справі № 216/5508/20, у якій зазначено: «Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що в межах розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не може розглядати питання про відшкодування моральної шкоди або інших збитків, приймаючи ухвалу, постановлену за результатами розгляду скарги, в порядку судового контролю за виконанням судових рішень».
20. Ухвалою Суду від 17.11.2023 касаційна скарга залишена без руху, а ухвалою від 04.12.2023, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрите касаційне провадження № К/990/38159/23 за цією касаційною скаргою.
21. Ухвалою Суду від 04.12.2023 відмовлено у задоволенні клопотання приватних виконавців Притуляка В.М. та Колечка Д.М. про зупинення виконання рішень судів першої та апеляційної інстанції, що оскаржуються в межах цього касаційного провадження. 
22. Ухвалою Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 18.05.2026 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження без виклику учасників справи відповідно до статті 345 КАС України. 
Позиція інших учасників справи
23. Не погодившись із доводами касаційної скарги з мотивів її необґрунтованості, ОСОБА_1 подав до Суду письмовий відзив, за змістом якого просив відмовити у задоволенні вимог касаційної скарги приватних виконавців, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
23.1. ОСОБА_1 наголосив на тому, що приватні виконавці при поданні відзивів на його позовну заяву порушили вимоги частин 6, 8 статті 18, статті 162 КАС України, відтак не повинні були приймати до розгляду судом першої інстанції при прийнятті рішення у справі № 420/21066/23. Крім того, в порушення вимог частини п`ятої статті 194 КАС України додатки до касаційної скарги приватних виконавців не завірені належним чином, а клопотання від 21.11.2023 з квитанцією про сплату судового збору приватний виконавець Притуляк В.М. подав на електронну пошту касаційного суду, що є порушенням вимог частин шостої, восьмої статті 18 КАС України.
23.2. Позивач наполягав на тому, що приватний виконавець Притуляк В.М. у порушення частини 1 статті 28 Закону № 1404-VIII, відповідно до якої постанова про відкриття виконавчого провадження надсилається рекомендованим поштовим відправленням, не надіслав ОСОБА_1 постанову від 10.02.2023 ВП № НОМЕР_4 про відкриття виконавчого провадження, навіть після отримання 12.02.2023 заяви ОСОБА_1 , підписаної ЕЦП, коли йому став відомий номер телефону боржника та його офіційна електронна адреса, все одно в порушення частини 2 статті 28 Закону № 1404-VIII не відправив боржнику в установлені законодавством терміни та порядку жодної постави у ВП № НОМЕР_4 на офіційну електронну адресу боржника.
23.3. На переконання цього учасника справи, приватний виконавець Притуляк В.М. зобов`язаний був на підставі пункту 2 частини третьої статті 5 Закону № 1403-VIII повернути виконавчий документ - постанову про стягнення основної винагороди (з доповненнями від руки) з ні чим не обґрунтованими сумами.
23.4. ОСОБА_1 звертав увагу на те, що в заяві від 10.02.2023 приватного виконавця Колечка Д.М. про примусове виконання постанови від 27.08.2021 про стягнення основної винагороди є вимога до приватного виконавця Притуляка В.М. - одночасно з відкриттям виконавчого провадження накласти арешт на все майно та кошти боржника, що Притуляк В.М. виконав 10.02.2023, хоча, на думку ОСОБА_1 , це суперечить вимогам частини 2, 5 статті 48 Закону № 1404-VIII. Крім того, позивач підкреслив, що внаслідок порушення приватним виконавцем вимог частини 2 статті 4 Закону № 1404-VIII, останній, оформивши 14.02.2023 платіжне доручення до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з рахунку солідарного боржника ОСОБА_1 всієї необхідної суми основної винагороди при виконанні виконавчого листа № 523/1300/15-ц від 03.08.2021 та переведення її на свій рахунок, лише 02.03.2023 зняв арешт із пенсійних рахунків ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у цій банківській установі, незаконно позбавивши їх коштів на життя.
23.5. Наведені позивачем порушення з боку приватних виконавців Колечка Д.М. та Притуляка В.М., на його переконання, є підставою для винесення Судом окремої ухвали щодо вказаних приватних виконавців.
23.6. Позивач також уважає, що оскільки ця справа розглядалася судами попередніх інстанцій за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця, визначеними статтею 287 КАС України, то ухвалені у ній рішення через приписи пункту 1 частини 1, частини 3 статті 333 КАС України не підлягають касаційному оскарженню.
Висновки Верховного Суду, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
24. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
25. Водночас суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
26. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
27. Спірні правовідносини склалися з приводу правомірності постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження за постановою іншого приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, постановленої у виконавчому провадженні, яке пізніше закінчено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, а також постанов про стягнення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт коштів боржника та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.
28. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1404-VIII).
29. Відповідно до статті 1 Закону 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
30. Частиною першою статті 5 Закону 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
31. Аналогічна норма закріплена і в частині першій статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII), відповідно до якої примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом 1404-VIII випадках - на приватних виконавців. 
32. Верховний Суд у постанові від 19.12.2024 у справі № 640/29622/20, серед іншого, зазначив, що стратегія реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, затверджена Указом Президента України від 20.05.2015 № 276/2015, встановила пріоритети реформування судової влади - системи судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів як на рівні конституційних змін, так і на рівні впровадження першочергових невідкладних заходів, які забезпечать необхідні позитивні зрушення у функціонуванні відповідних правових інститутів, внаслідок реалізації яких судова система України та суміжні правові інститути працюватимуть, керуючись принципом верховенства права, ефективно, продуктивно та скоординовано, стануть підзвітними громадянам України, вільними від будь-якого політичного впливу та відповідатимуть стандартам і передовим практикам Європейського Союзу.
32.1. Одним з напрямів є реорганізація системи виконання судових рішень та підвищення ефективності виконавчого провадження, яка передбачає, серед іншого, забезпечення рівноцінної конкуренції між державними та приватними виконавцями судових рішень; дотримання балансу повноважень приватних і державних виконавців; перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень.
32.2. Згідно з пояснювальною запискою до проєкту Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» він розроблений з метою запровадження в Україні змішаної системи виконання рішень, зокрема, шляхом модернізації органів державної виконавчої служби, а також уведення інституту приватних виконавців. Задля встановлення і розвитку інституту приватних виконавців передбачено, серед іншого, встановлення особливостей фінансового забезпечення діяльності приватних виконавців.
33. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 904/7326/17 принцип диспозитивності виконавчого провадження полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону № 1404-VIII віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону). Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.
33.1. У цьому зв`язку Велика Палата Верховного Суду вважала важливим підкреслити, що системи державного та приватного виконання судових рішень не є рівноцінними та замінними. Так, для стягувача має значення звертатися до органу державної виконавчої служби чи до приватного виконавця, адже умови співпраці з державним та приватним виконавцем різняться. Звернення до приватного виконавця забезпечує стягувачу можливість користуватися такими гарантіями і можливостями:
- обов`язкове страхування цивільної відповідальності приватного виконавця;
- можливість фінансування виконавчих витрат на виконання за власний рахунок приватного виконавця (тоді як орган державної виконавчої служби у разі недостатності авансового внеску завжди вимагає покриття додаткових витрат стягувачем);
- можливість встановлення в договорі з приватним виконавцем іншого розміру додаткової винагороди чи авансового внеску, своєчасного покриття витрат, пов`язаних зі здійсненням виконавчих дій, тобто можливість передбаченим законом способом вплинути на ефективність примусового виконання важливого для нього рішення шляхом відповідної мотивації приватного виконавця. Наведена мотивація є неможливою у разі здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби.
33.2. У справі № 904/7326/17 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону № 1404-VIII права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
34. Згідно з частиною першою статті 26 Закону 1404-VIII, яка визначає початок примусового виконання, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, а згідно з частиною четвертою статті 27 цього ж Закону державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
35. Згідно з частинами першою та другою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
36. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
37. Водночас якщо примусове виконання рішення здійснює приватний виконавець, то згідно з частиною першою статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової.
38. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 42 Закону № 1404-VIII виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основна винагорода приватного виконавця належать до коштів виконавчого провадження.
39. Частиною другою статті 42 вказаного Закону визначено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
40. Відповідно до частини третьої статті 42 цього ж Закону витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
41. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів (абзац другий частини третьої статті 42 Закону № 1404-VIII).
42. Частиною третьою статті 45 Закону № 1404-VIII встановлено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
43. Відповідно до раніше сформованих Верховним Судом висновків основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами (зокрема, постанови від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20 та інш.).
44. Основна відмінність полягає в тому, що виконавчий збір стягується до Державного бюджету України (частина перша статті 27 Закону № 1404-VIII), а його розмір встановлено законом (частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII), натомість основна винагорода є доходом приватного виконавця, а її розмір встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 31 Закону № 1403-VIII). 
45. На відміну від державного виконавця, який є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом, а також має статус державного службовця (статті 7, 8 Закону № 1403-VIII) та отримує крім заробітної плати з Державного бюджету України винагороду у вигляді відсотка від суми стягнутого виконавчого збору (статті 13, 14 Закону № 1403-VIII), приватний виконавець є уповноваженим державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом, та є суб`єктом незалежної професійної діяльності (частини перша та друга статті 16 Закону № 1403-VIII), державне регулювання якої здійснюється Міністерством юстиції України (стаття 17 Закону № 1403-VIII).
46. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2021 у справі № 380/9335/20 визначив, що, оскільки в силу положень статті 16 Закону № 1403-VIII, приватний виконавець є особою, уповноваженою державою на примусове виконання рішень, то він є суб`єктом владних повноважень, на дії якої поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.
47. Статтею 31 Закону № 1403-VIII унормовано загальні правила для нарахування та стягнення винагороди приватного виконавця, зокрема такі:
(І) винагорода сплачується приватному виконавцю за вчинення виконавчих дій (частина перша статті 31 Закону № 1403-VIII);
(ІІ) винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина друга статті 31 Закону № 1403-VIII);
(ІІІ) основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом (частина третя статті 31 Закону № 1403-VIII);
(IV) розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 31 Закону № 1403-VIII);
(V) основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів (частина четверта статті 31 Закону № 1403-VIII);
(VI) якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII);
(VIІ) основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону №1403-VIII);
(VIІІ) приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина восьма статті 31 Закону №1403-VIII);
(ІХ) угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди (частина восьма статті 31 Закону № 1403-VIII);
(Х) стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю, а також додаткових витрат, крім визначених Міністерством юстиції України, не допускається (частина одинадцята статті 31 Закону № 1403-VIII).
48. У постановах від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 03.06.2021 у справі № 640/17286/20, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20, від 28.07.2023 у справі № 640/28577/21 Верховний Суд констатував, що винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII.
49. У цьому зв`язку, Верховний Суд підкреслював, що у разі коли одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець правильно визначив розмір основної винагороди і постанова про її стягнення є правомірною, то така постанова сама по собі не свідчить про протиправне втручання у права боржника. Надалі питання про незаконність втручання у права боржника з боку приватного виконавця може постати у разі стягнення основної винагороди за відсутності фактичного виконання рішення суду або у більшій сумі, ніж належить, тощо. У такому разі належним способом захисту порушеного права буде оскарження цих дій (рішень) приватного виконавця (постанова Верховного Суду від 23.07.2023 у справі № 640/28577/21).
50. За позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18 саме лише існування постанови про стягнення з боржника основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення.
51. У зв`язку з цим Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).
52. Виходячи із вищевикладеного та враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, Верховний Суд наголошував на тому, що суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
53. У постановах від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 03.03.2020 у справі № 260/801/19, від 28.10.2020 у справі № 640/13697/19, від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 11.08.2021 у справі № 500/2190/18 Верховний Суд сформував та дотримувався правового висновку, застосованого судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи, відповідно до якого сума основної винагороди приватного виконавця, визначена у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання судового рішення у випадках коли дії виконавця не призвели до виконання рішення, або призвели до неповного виконання відповідного виконавчого документа, оскільки право приватного виконавця на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному обсязі чи частково внаслідок дій приватного виконавця. 
54. У наведених постановах Верховний Суд дійшов такого висновку на підставі аналізу норм частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону № 1403-VIII у системному зв`язку із чинним на той час пунктом 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 (далі - Порядок № 643), прийнятого на виконання статей 13 та 31 Закону № 1403-VIII, яким встановлено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
55. На підставі наведеного Верховний Суд виходив з того, що основна винагорода приватного виконавця за своїм призначенням є винагородою за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу лише за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, і стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум (зокрема, постанови Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 23.07.2023 у справі № 640/28577/21 та інші).
56. У постановах від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20 Верховний Суд виснував, що стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми постанови Верховного Суду. 
57. При цьому, за висновком Верховного Суду, право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця, а розмір основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі.
58. Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування у схожих за змістом правовідносинах положень статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ, зокрема, у постановах від 03.03.2020 у справі № 260/801/19, від 10.09.2020 у справі № 120/1417/20-а, від 28.10.2020 у справі № 640/13697/19, від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 03.06.2021 у справі № 640/17286/20, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20, від 08.07.2021 у справі № 360/2855/20, від 24.12.2021 у справі № 200/3149/21-а, від 23.03.2022 у справі № 160/10874/19, від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18, від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19, від 26.10.2023 у справі № 640/20265/19, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 28.07.2023 у справі № 640/28577/21, від 24.09.2025 у справі № 620/4633/23 та інших. Висновки у вказаних постановах є релевантними до обставин цієї справи і за правилами частини третьої статті 341 КАС України мають бути враховані під час касаційного розгляду цієї справи. Підстав для відступу від цих висновків колегія суддів не вбачає. Висновки судів попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у вказаних справах.
59. Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VІІІ, викладені у постановах від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22, від 25.05.2023 у справі № 420/1233/19 з огляду на таке.
60. Умовою перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
61. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.
62. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
63. Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
64. У справах № 500/3394/22 та № 420/1233/19 предметом оскарження були постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, яка підлягала примусовому виконанню, винесених на підставі статті 27 Закону № 1404-VІІІ (яка на той час діяла у редакції Закону від 03.07.2018 № 2475-VІІІ).
65. Суд нагадує, що відповідно до раніше сформованих Верховним Судом висновків (зокрема, постанови від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20 та інш) основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями, оскільки згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення, водночас підстави виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди регулюються окремими правовими нормами.
66. На цій підставі Суд констатує, що у справі, яка переглядається, та у наведених скаржниками справах (№ 500/3394/22 та № 420/1233/19) відмінними є предмет позову і зміст позовних вимог, фактичні обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права.
67. Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
68. Тож, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, колегія суддів дійшла висновку про помилковість доводів касаційної скарги в частині посилань на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у вищевказаних справах, оскільки вони не можуть слугувати прикладом (не)правильного застосування норм матеріального права через неподібність правовідносин.
69. Реагуючи на доводи касаторів про те, що провадження в частині позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 212 974,54 грн, які були списані з рахунку позивача при виконанні постанови по ВП № НОМЕР_4 від 10.02.2023 про арешт коштів ОСОБА_1 у розмірі 5 507,69 доларів США та 9 566,03 грн (що разом складає 212 974,54 грн), підлягало закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, оскільки ці позовні вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства у відповідності до висновків Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 229/1026/21, відповідно до яких спір про стягнення з відповідача коштів, отриманих у вигляді основної винагороди за вчинення виконавчих дій приватним виконавцем підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, Суд враховує таке.
70. У справі № 229/1026/21 вирішувався спір між юридичною особою та приватним виконавцем щодо стягнення з останнього безпідставно набутих коштів (безпідставно стягнута основна винагорода приватного виконавця) та відсотків за період безпідставного володіння цими коштами відповідно до статті 1212 ЦК України.
71. Вирішуючи питання до якої юрисдикції належить цей спір, Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи норми частин першої та другої статті 74 Закону №1404-VIII у поєднанні з висловленими Великою Палатою Верховного Суду принципами визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, дійшла висновку про те, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення, а оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби у процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.
72. Аналізуючи зміст наведених вище правових норм у контексті вирішення питання юрисдикційної належності тих вимог, які поставив перед судом позивач у справі № 229/1026/21, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що фактично спірні правовідносини в цій справі стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, оскільки за змістом позовної заяви предметом спору у цій справі є не оскарження дій/бездіяльності відповідача (приватного виконавця) як суб`єкта владних повноважень, а неправомірність та безпідставність набуття відповідачем грошових коштів, які належать позивачу, що свідчить про приватно-правовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
73. На цій підставі Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір у вказаній справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку приватного виконавця, що, відповідно, виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. При цьому, враховуючи відсутність між сторонами господарських правовідносин, як і спору про право, який виник з таких правовідносин, відсутність імперативних норм процесуального закону про віднесення такого виду спору до юрисдикції господарських судів, спір у цій справі має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
74. Водночас за обставинами цієї справи [№ 420/21066/23] предметом оскарження були бездіяльність та постанови приватних виконавців щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження, що за приписами частини другої статті 74 Закону №1404-VIII прямо віднесено до юрисдикції адміністративних судів. 
75. Частиною п`ятою статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
76. Отже, враховуючи, що у цій справі вимоги про стягнення з приватних виконавців списаних сум в рахунок основної винагороди приватного виконавця поєднані із вимогами, які за приписами частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII прямо віднесені до юрисдикції адміністративних судів, то суди правильно розглянули цей спір в порядку адміністративного судочинства.
77. Щодо доводів касаторів в частині посилання на висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 31.07.2023 у справі № 216/5508/20, відповідно до яких об`єднана палата вказаного касаційного суду виснувала, що в межах розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не може розглядати питання про відшкодування моральної шкоди або інших збитків, приймаючи ухвалу, постановлену за результатами розгляду скарги, в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, Суд зазначає таке.
78. Постанова від 31.07.2023 у справі № 216/5508/20 висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду ухвалена в порядку цивільного судочинства відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу, Розділом 7 якого визначено спеціальний порядок розгляду скарг, предметом яких є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.
79. Зважаючи на мету судового контролю та межі розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, визначені статтями 447 - 451 ЦПК України, об`єднана палата у вказаній справі дійшла висновку про те, що суд не може розглядати питання про відшкодування моральної шкоди або інших збитків, приймаючи ухвалу, постановлену за результатами розгляду скарги в порядку судового контролю за виконанням судових рішень у цивільних справах.
80. За висновком об`єднаної палати, у разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутися до суду з позовом про відшкодуванням шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (статті 1174, 1166, 1167 ЦК України). Такі справи повинні розглядатись у позовному порядку шляхом пред`явлення позову, оскільки є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, як у цій справі, у державного виконавця.
81. Отже, виходячи з того, що Розділом 7 ЦПК України визначено предмет оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, а вирішення питань щодо наявності та розміру моральної шкоди може бути встановлено за участю фізичних, юридичних осіб і держави, що вказує на наявність спору між сторонами, об`єднана палата у справі № 216/5508/20 дійшла висновку про те, що заявлені вимоги у рамках вказаної скарги про стягнення моральної шкоди з державного виконавця не можуть бути вирішені по суті, оскільки передбачають позовне провадження.
82. На відміну від порядку розгляду скарг в цивільному судочинстві, визначеного Розділом 7 ЦПК України, в адміністративному судочинстві особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України, положеннями якої у цій категорії спорів передбачено позовне провадження.
83. Водночас на підставі частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця можуть бути поєднані із вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, та розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, про що Судом зазначено вище.
84. Отже, висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 31.07.2023 у справі № 216/5508/20, не є релевантними до обставин цієї справи та не можуть застосовуватися у справах адміністративної юрисдикції, які розглядаються в порядку статті 287 КАС України, з урахуванням визначених нею особливостей. 
85. Оцінюючи доводи касаційної скарги за пунктами 1 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 3 частини другої статті 353 КАС України в частині неврахування висновків Верховного Суду щодо частини третьої та четвертої статті 123, пункту 8 частини першої статті 240 КАС України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 420/7598/22 у поєднанні з допущеним судом першої інстанції норм процесуального права, який не розглянув клопотання позивача та не поновив йому строк звернення до суду, не надав правової оцінки доводам відповідачів щодо порушення позивачем такого строку без поважних причин, та безпідставно відхилив клопотання відповідачів про залишення позову без розгляду, які були викладені у відзивах на позов, Суд виходить із такого. 
86. Частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
87. Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, визначено статтею 287 КАС України, частиною першою та пунктом першої частини другої якої встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
88. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлює стаття 123 КАС України, частиною третьою якої визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
89. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
90. З матеріалів справи слідує, що позивач ознайомлений з оскаржуваними постановами приватного виконавця 06.03.2023, а до суду з вимогами про їх скасування звернувся із цим позовом у серпні 2023 року, тобто поза межами десятиденного строку, встановленого пунктом 1 частини другої статті 287 КАС України.
91. Звертаючись до суду із цим позовом позивач просив поновити йому строк звернення до суду з причин, наведених у тесті позовної заяви, а приватні виконавці, своєю чергою, у відзивах просили залишити позовну заяву без розгляду в частині позовних вимог про оскарження постанови приватного виконавця Притуляка В.М. Однак, судом першої інстанції не вирішено ані клопотання позивача, ані клопотання відповідачів.
92. Ці обставини стали одними з основних підстав незгоди із рішенням суду першої інстанції, викладених в апеляційній скарзі приватного виконавця Притуляка В.М., яким суд апеляційної інстанції надав правову оцінку, виходячи з такого.
93. Судом апеляційної інстанції встановлено, що, отримавши 06.03.2023 оскаржувані постанови приватного виконавця Притуляка В.М., ОСОБА_1. звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із заявою від 20.03.2023 про самостійні вимоги на предмет спору у справі № 420/4608/23 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до приватних виконавців Одеського виконавчого округу Колечка Д.М., Притуляка В.М., за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування постанов, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. від 27.08.2021 про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця в розмірі 5507,69 дол США та 9566,03 грн у ВП № НОМЕР_2 та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. від 10.02.2023 про відкриття ВП № НОМЕР_4 про стягнення основної винагороди приватного виконавця та постанову про відкриття ВП № НОМЕР_4 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження; зобов`язати приватних виконавців повернути заявнику на його рахунок у Приват Банк 230077,48 гривень, які згідно з повідомленням Приват Банку були переведені з його рахунку одержувачу.
94. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 у справі № 420/4608/23 заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику без розгляду.
95. Наступного ж дня [28.03.2023] ОСОБА_1 звернувся із самостійним позовом до Одеського окружного адміністративного суду до приватних виконавців Одеського виконавчого округу Колечка Д.М. та Притуляка В.М., в якому, серед іншого, просив: 1) визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. від 27.08.2021 про примусово стягнення з боржника - ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця в розмірі 5507,69 дол США та 9566,03 грн у ВП № НОМЕР_2; 2) визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. від 10.02.2023 про відкриття ВП № НОМЕР_4 про стягнення основної винагороди приватного виконавця на підставі постанови приватного виконавця Колечка Д.М. від 27.08.2021 ВП № НОМЕР_2.
96. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі № 420/6327/23 позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, серед яких, зокрема, цей суд визначив необхідність подання суду обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску щодо вимог про оскарження постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. від 27.08.2021.
97. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.04.2023 у справі № 420/6327/23, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2023, позовну заяву повернуто ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 123 КАС України, оскільки останнім пропущений строк звернення до суду з відповідним позовом, а зазначені ним підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнано не поважними. Ухвалою Верховного Суду від 01.08.2023 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на вказані рішення судів попередніх інстанцій у справі № 420/6327/23, а вже 13.08.2023 останній звернувся до суду із позов, що розглядається у цій справі.
98. Отже, враховуючи поведінку позивача, яка була активною щодо захисту своїх прав, а також те, що позовні вимоги у цій справі не пов`язані із оскарженням постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. від 27.08.2021, причини пропуску щодо оскарження якої визнані судом неповажними у справі № 420/6327/23, суд апеляційної у цій справі не погодився з доводами апеляційної скарги приватного виконавця Притуляка В.М. про те, що пропуск строку звернення позивачем до суду відбувся з неповажних причин.
99. Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду із цим позовом, суд апеляційної інстанції керувався пріоритетом принципу верховенства права та міжнародно-правових і національних гарантій забезпечення права особи на доступ до суду та виходив з того, що пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України, а розв`язання питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і поновити пропущений строк.
100. За обставин цієї справи Верховний Суд не бачить підстав не погодитися з висновками суду апеляційної інстанції, який уповноважений виправляти процесуальні порушення (недоліки), допущені судом першої інстанції, зважаючи на те, що тривалість строку звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом обумовлена тривалістю розгляду судами його попередніх звернень.
101. За загальним правилом не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи (частина друга статті 350 КАС України).
102. Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги, які слугували підставою відкриття касаційного провадження за пунктами 1, 3 та 4 частини 4 статті 328 КАС України не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.
103. Інші доводи та аргументи скаржників фактично зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанції та вказують на незгоду скаржників із правовою оцінкою, наданою судами обставинам цієї справи.
104. Колегія суддів повторює, що до повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
105. На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскаржених рішень судів попередніх інстанцій відсутні.
106. За пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
107. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
108. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
109. Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо приватних виконавців Притуляка В.М. та Колечка Д.М. через наведені ним у письмовому відзиві на касаційну скаргу порушення, Суд приходить до таких висновків.
110. Відповідно до частин першої та другої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
111. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що окрема ухвала суду є одним із інструментів механізму стримувань і противаг, превенції вчинення порушень закону, які адміністративний суд не може самостійно усунути шляхом вжиття належних заходів. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
112. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що питання про постановлення окремої ухвали вирішується судом під час вирішення спору у разі наявності для того достатніх правових підстав.
113. Разом з тим суд касаційної інстанції не вбачає підстав для винесення окремої ухвали щодо приватних виконавців Притуляка В.М. та Колечка Д.М. щодо допущених ним, на думку позивача, порушень його прав, оскільки суди попередніх інстанції, за наслідками розгляду позову ОСОБА_1 дійшли висновку про часткове задоволення його позовних вимог та скасовання постанов приватного виконавця Притуляка В.М., стягнення з приватного виконавці Притуляка В.М. на користь позивача безпідставно стягнутих коштів, тобто вжили заходів спрямованих на відновлення порушених прав позивача, тому його клопотання про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.
114. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу приватного виконавця Одеського виконавчого округу Притуляка Валерія Миколайовича та приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Дмитра Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.О. Єресько  А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов