КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
30 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/8194/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Поливач Л. Д.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Конюшка Дениса Борисовича, в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області у складі судді Писанець Н. В.
від 29 січня 2026 року
у цивільній справі № 753/14738/23 Броварського міськрайонного суду Київської області
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про стягнення шкоди завданої внаслідок ДТП,
В С Т А Н О В И В:
В серпні 2023 року позивач звернулась в суд із вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідачки завдану майнову та моральну шкоду внаслідок пошкодження належного їй на праві власності автомобіля «Toyta Avensis» р/н НОМЕР_1 .
Обґрунтовуючи вимоги вказувала, що 19.04.2023 внаслідок порушення відповідачем правил дорожнього руху відбулося зіткнення транспортних засобів, що спричинило значні механічні пошкодження належного їй на праві власності автомобіля «Toyota Avensis». Посилалася на те, що вина відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, підтверджена постановою Дарницького районного суду міста Києва від 25.05.2023. Зазначала, що хоча страховою компанією було виплачено страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності у розмірі 130 000 грн, вказана сума не забезпечила повного відновлення її порушеного права. Згідно зі звітом про оцінку вартості матеріального збитку, реальна вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 267 087,73 грн. Позивач наголошувала, що відповідно до статті 1194 ЦК України винна особа зобов`язана сплатити потерпілій різницю між фактичним розміром шкоди та сумою отриманої страхової виплати. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, вона вказувала на душевні страждання, спричинені пошкодженням майна, яке було основним засобом пересування, та порушенням звичного способу життя, оцінивши такі втрати у 10 000 грн. Посилаючись на приписи статей 1166 та 1167 ЦК України щодо обов`язку особи, яка завдала шкоду, відшкодувати її у повному обсязі за наявності вини, просила суд стягнути з відповідача різницю між фактично завданою майновою шкодою та сплаченим страховим відшкодуванням у розмірі 137 087,73 грн, моральну шкоду в сумі 10 000 грн та понесені судові витрати у загальному розмірі 18 944,48 грн.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2026 року позов залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі адвокат Конюшко Д. Б., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду. Вирішити питання про розподіл судових витрат.
Зазначає, що суд першої інстанції фактично ототожнив поняття цивільної процесуальної дієздатності з наявністю права власності на майно, що не відповідає змісту статті 47 ЦПК України. Звертає увагу на те, що вона є повнолітньою та дієздатною особою, а тому володіє повним обсягом процесуальних прав для захисту своїх інтересів у суді незалежно від наявності чи відсутності у неї певного майна. Наголошує на тому, що шкода була завдана її майну в момент, коли вона була законним власником транспортного засобу «Toyota Avensis», що підтверджується матеріалами справи та постановою про визнання відповідача винним у ДТП. Стверджує, що відповідно до статей 1166 та 1194 ЦК України право вимоги до винної особи виникло у неї саме в момент делікту і це право не припинилося внаслідок подальшого відчуження пошкодженого автомобіля. Підкреслює, що отримане страхове відшкодування лише частково покрило збитки, тому вона має законне право на стягнення різниці з безпосереднього винуватця події. Також апелянт вказує на порушення принципу змагальності та права на справедливий суд, оскільки ухвала була постановлена за її відсутності, незважаючи на завчасне подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Пояснює, що відеозв`язок не відбувся з технічних причин на боці суду, а саме через відсутність електропостачання, що не може вважатися поважною причиною для залишення позову без розгляду. Крім того, зазначає про відсутність у матеріалах справи будь-яких судових рішень про обмеження її цивільної дієздатності, що є єдиною законною підставою для застосування пункту 1 частини першої статті 257 ЦПК України.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.
В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, представників не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності. Встановивши на підставі довідки Головного сервісного центру МВС, що транспортний засіб було перереєстровано на нового власника 11.03.2025 на підставі договору купівлі-продажу від червня 2023 року, суд дійшов висновку про неможливість подання позову ОСОБА_1 . Суд керувався положеннями пункту 1 частини першої статті 257 ЦПК України, вважаючи факт втрати права власності на автомобіль рівнозначним втраті процесуальних повноважень на звернення за судовим захистом. При цьому суд зазначив, що сторони у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені, та не надали доказів поважності причин неявки.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 47 ЦПК України цивільна процесуальна дієздатність - це здатність особи особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки в суді, яка у повному обсязі належить фізичним особам, які досягли повноліття. Наявність або відсутність у особи процесуальної дієздатності є її персональною правовою характеристикою, що визначається віком та психічним станом, і жодним чином не пов`язується з обсягом її майна чи наявністю права власності на конкретний об`єкт спору на момент звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції допущено помилкове ототожнення процесуальної категорії «цивільна процесуальна дієздатність» із матеріально-правовою категорією «активна легітимація» (наявність права на позов у матеріальному розумінні). Наведене призвело до неправильної правової кваліфікації процесуального статусу позивача та помилкового застосування положень пункту 1 частини першої статті 257 ЦПК України. Залишення позову без розгляду з підстав відсутності дієздатності можливе виключно у разі, якщо позов подано неповнолітньою особою або особою, яка визнана судом недієздатною чи чия дієздатність обмежена. Оскільки ОСОБА_1 є повнолітньою особою і щодо неї відсутні рішення суду про обмеження дієздатності, вона володіє повною процесуальною правосуб`єктністю.
Питання щодо того, чи належить позивачу право на відшкодування шкоди після відчуження транспортного засобу, стосується виключно обґрунтованості позовних вимог по суті. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, якщо суд при розгляді справи встановить, що позов пред`явлено особою, якій не належить право вимоги, результатом розгляду має бути рішення про відмову у задоволенні позову, а не ухвала про залишення позову без розгляду. Процесуальний закон не передбачає такої підстави для залишення позову без розгляду, як відсутність права власності на предмет спору на момент відкриття провадження.
Більше того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України зобов`язання з відшкодування шкоди є деліктним і виникає безпосередньо в момент завдання шкоди. Право на відшкодування збитків (реальної шкоди у розумінні статті 22 ЦК України) набуває саме та особа, яка була власником або законним володільцем майна на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, оскільки саме вона зазнала майнових втрат (зменшення вартості активів) унаслідок протиправних дій винної особи. У даній справі матеріалами позову підтверджено, що на дату ДТП (19.04.2023) позивач була власником автомобіля «Toyota Avensis».
Наступне відчуження транспортного засобу позивачем (у червні 2023 року) жодним чином не припиняє вже виниклого деліктного зобов`язання між потерпілою та винною особою (відповідачем) щодо виплати різниці між фактичним розміром збитків та отриманим страховим відшкодуванням (стаття 1194 ЦК України). Право вимоги є самостійним об`єктом цивільних прав і не слідує автоматично за об`єктом власності після того, як шкода вже була завдана первісному власнику. Крім того, відчуження майна не нівелює право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням майна, оскільки таке право пов`язане з душевними стражданнями потерпілої особи в момент делікту та після нього.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наголошувала, що цивільна процесуальна дієздатність має бути відсутня саме у самого учасника справи як суб`єкта, а не визначатися через зміст або обґрунтованість його вимог. Неправильне розуміння судом цих категорій призвело до безпідставного обмеження права позивача на доступ до правосуддя та порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи, що суд першої інстанції фактично ухилився від розгляду спору по суті, застосувавши процесуальну норму, яка не регулює дані правовідносини та не відповідає обставинам справи, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
З огляду на те, що за результатами апеляційного перегляду оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд не здійснює розподіл судових витрат, оскільки остаточний розподіл таких витрат має бути проведений судом першої інстанції за результатами розгляду справи по суті спору відповідно до загальних правил, встановлених статтею 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 379, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Конюшка Дениса Борисовича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити. 
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 01 травня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

Л. Д. Поливач