Справа № 348/1225/26 
Провадження № 33/4808/392/26 
Категорія ч. 1 ст. 172-6 КупАП 
Головуючий у 1 інстанції Гундяк Т. Д. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., 
за участю прокурора Гринишин Л.М.,
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , 
визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КупАП та накладено на неї стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень, стягнуто 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп., -

встановив :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 несвоєчасно подала без поважних причин декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, нею вчинено за таких обставин.
ОСОБА_1 , будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, у відповідності до підпункту «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», в порушення вимог ч. 1 ст. 45 цього Закону, несвоєчасно без поважних причин, а саме 03.09.2025 подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2023 рік.
Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2026 року та прийняти нову постанову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.7 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення та з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. 
Вважає постанову суду першої інстанції незаконною, необґрунтованою і такою, що ухвалена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що у її діях не було прямого чи не непрямого умислу, вчинення даного діяння сталося внаслідок технічної помилки. Матеріалами справи підтверджується її добросовісна поведінка та відсутність будь-якого умислу на приховування статків, адже декларація про доходи за 2023 рік була подана нею неодноразово.
03.12.2023 року вона звільнилася з роботи у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську, а вже 04.12.2023 року розпочала роботу на посаді секретаря Богородчанського районного суду Івано-Франківської області. 
3 метою виконання вимог фінансового контролю, передбачених Законом України «Про запобігання корупції» 20.12.2023 року нею було своєчасно подано декларацію перед звільненням, яка охоплювала період з 01.12.2023 р. по 05.12.2023 р. 
04.01.2024 року нею була подана декларація кандидата на посаду, яка уже повністю охоплювала весь період 2023 року і в якій вона повністю задекларувала доходи та статки за 2023 рік. 
14.01.2024 року вона, маючи намір подати щорічну декларацію за 2023 рік, ймовірно через технічну помилку індивідуального характеру, замість ярлика «Щорічна» помилково обрала тип «Кандидата на посаду виправлена» і ще раз подала декларацію за 2023 рік. Знаючи, що виконала обов`язок декларування, до цього більше не поверталась. Той факт, що обидві декларації від 04.01.2024 року та від 14.01.2024 року «кандидата на посаду» та «кандидата на посаду виправлена є ідентичними підтверджується їх змістом. 
Після отримання листа від НАЗК (01.09.2025 р.) з роз`ясненням цієї помилки, вона миттєво — протягом двох днів (03.09.2025 р.) — подала декларацію з правильним типом «Щорічна», продублювавши аналогічні дані. Ці обставини беззаперечно доводять, що мала місце добросовісна омана та технічна помилка у формі документа, а не протиправний умисел приховати інформацію від держави чи проігнорувати вимогу закону. Весь її майновий звіт перебував у публічному просторі з січня 2024 року. Звертає увагу на те, що і до цього випадку, починаючи з 2016 року, і після нього, вона щорічно вчасно і повною мірою виконувала цей обов?язок державного службовця. За відсутності вини у формі умислу склад правопорушення на її думку є відсутнім. 
На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції припустився правової помилки при обчисленні строків. Порушення за ч.1 ст. 172-6 КУпАП не є триваючим, воно вважається закінченим у момент пропуску встановленого законом строк. Оскільки граничний термін подання щорічної декларації за 2023 рік закінчився 31 березня 2024 року , правопорушення вважається вчиненим 01 квітня 2024 року. Відповідно д ч.4 ст. 38 КУпАП, дворічний строк з дня вчинення діяння повністю сплив 01 квітня 2026 року. Суд виніс постанову 18.05.2026 року, за межами цього строку.
Суд першої інстанції визнав днем виявлення правопорушення 06.04.2026 року - дату отримання поліцейським листа-відповіді від керівника установи з підтвердженням факту моїх трудових відносин. Проте, факт відсутності у Реєстрі документа з типом «Щорічна» за 2023 рік був офіційно зафіксований уповноваженим органом (НАЗК) значно раніше - 01 вересня 2025 року, про що свідчить офіційний лист-повідомлення від НАЗК на її адресу. 
Відповідно, 6-місячний строк з дня виявлення сплив 01 березня 2026 року. Надсилання поліцією запитів та отримання довідок у квітні 2026 року є процесом збору доказів, а не моментом виявлення правопорушення. Органи поліції не мають права штучно поновлювати строки давності шляхом тривалого листування. 
Відтак сам факт складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення 23.04.2026 року суперечить положенням п.7 ст.247 КУпАП, якою передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за обставин закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУПАП.
В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, повідомила, що апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. 
Апеляційний суд звертає увагу, що учасники самостійно, відповідно до принципу диспозитивності, вирішують питання щодо участі в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).
Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційному порядку оскаржується рішення, яким ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні правопорушення і в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 може бути проведений без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор Гринишин Л.М. заперечила з приводу поданої апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін. Зокрема, зі змісту доводів прокурора вбачається, що вона вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 дійсно намагалась вчасно подати щорічну декларацію за 2023 рік, однак допустила технічну помилку та замість ярлика «Щорічна» помилково обрала тип «Кандидата на посаду виправлена» Вважає, що обставини за яких було подану виправлену декларацію кандидата на посаду свідчили про те, що декларант намагалась подати саме таку декларацію, оскільки остання внесла незначні зміни стосовно об`єктів нерухомості та наявності в неї паспорту громадянина України для виїзду за кордон. Звертає увагу на те, що порядок подання щорічної декларації на сайті Єдиного державного реєстру декларацій унеможливлює здійснення технічної помилки про яку зазначає ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі та помилкове подання виправленої декларації кандидата на посаду. Вважала, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення на підставі сукупності долучених до справи доказів. Вважала безпідставними доводи про необхідність закриття провадження на підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку, який передбачений ч.4 ст. 38 КУпАП щодо накладення стягнення. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією №184 від 23.04.2026 року, ОСОБА_1 , будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, у відповідності до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», в порушення вимог ч.1 ст.45 цього Закону, несвоєчасно без поважних причин, а саме 03.09.2025 року, подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2023 рік, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а саме несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. (а.с. 2-7)
Протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, складане уповноваженою на те посадовою особою, оперуповноваженим 8-го відділу (протидії корупції) управління стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України капітана поліції Перепічки А.М., у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255, 256 КУпАП.
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, є доведеним та підтверджується дослідженими судом належними і допустимим такими доказами по справі, а саме: 
- протоколом про адміністративне правопорушення № 184 від 23.04.2026 (а.с. 2-6);
- копією наказу керівника апарату Богородчанського районного суду Івано-Франківської області №02-03/63 від 04.12.2023 «Про призначення на посаду секретаря суду Лотвин Г.Є.», згідно якого ОСОБА_1 , призначено на посаду секретаря Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, за її згодою, на умовах строкового трудового договору з 06 грудня 2023 року, зі встановленнм надбаки за висгулу років на державній службі (а.с.10-11), 
- посадовою інструкцією секретаря суду Богородчанського суду Івано-Франківської області (а.с.12-14), 
- особовою карткою державного службовця №4 ОСОБА_1 (а.с.15-16), 
- скріншотом екрану за результатами пошуку декларацій (а.с. 8); 
- копією повідомлення Національного агентства з питань запобігання корупції про факт неподання чи несвоєчасного подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування від 19.02.2026; послідовністю дій користувача «Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» ОСОБА_1 (а.с. 18-29).
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 вважає, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки неподання у встановлений строк щорічної декларації за 2023 рік сталося не умисно, а внаслідок технічної помилки під час подання декларації в Єдиному державному реєстрі декларацій. Зазначає, що після звільнення з посади у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську та призначення на посаду секретаря Богородчанського районного суду нею було своєчасно подано декларацію перед звільненням та декларацію кандидата на посаду, яка охоплювала весь 2023 рік і містила повні відомості про її доходи та майновий стан. Вказує, що 14.01.2024 року, маючи намір подати щорічну декларацію, вона помилково обрала тип декларації «кандидата на посаду виправлена» замість «щорічна» та повторно подала декларацію з аналогічними відомостями, що свідчить про відсутність наміру приховати будь-яку інформацію або ухилитися від виконання обов`язку декларування. Також зазначає, що після отримання листа НАЗК із роз`ясненням допущеної помилки протягом двох днів подала декларацію з правильним типом «щорічна», продублювавши ті самі відомості, а тому вважає, що мала місце добросовісна помилка технічного характеру, а не умисне порушення вимог фінансового контролю. З огляду на це вважає, що за відсутності вини у формі умислу підстави для притягнення її до адміністративної відповідальності відсутні.
Апеляційний суд вважає, що вищевказані доводи ОСОБА_1 про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП є неспроможними .
Апеляційний суд звертає увагу на те, що стаття 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначає правопорушення, пов`язане з корупцією як діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке Законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність. 
Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що безпосереднім об`єктом правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, є встановлений законодавством (зокрема Законом України "Про запобігання корупції") порядок і кореспондуючі йому обов`язки суб`єкта декларування подавати декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. 
Так, для кваліфікації діяння за ч.1 ст.172-6 КУпАП не вимагається наявність прямого умислу на вчинення правопорушення та певного корупційного інтересу, адже йдеться про вчинення дій, які стосуються порушення вимог фінансового контролю, яке полягає у несвоєчасному без поважних причин поданні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
За таких обставин, суд повинен встановити чи дійсно особа, яка притягається до адміністративної відповідальності відноситься до осіб, які, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та повинні у встановлений законом строк подавати декларації, чи дійсно декларацію було подано несвоєчасно та чи були відсутні поважні причини, які унеможливлювали або ускладнювали виконання обов`язку щодо своєчасного подання декларації у встановлений законом строк. 
Так, під поважними причинами слід розуміти неможливість особи подати вчасно декларацію у зв`язку з хворобою, перебуванням особи на лікуванні, внаслідок стихійного лиха (повені, пожежі, землетрусу), технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення в декларацію, перебуванням (триманням) під вартою тощо.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що зміст диспозиції ч.1 ст. 172-6 КУпАП повністю узгоджується із вимогами ст.17 КУпАП, якою встановлені обставини, які виключають адміністративну відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2017 № 223-943/0/4-17 «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією», при вирішенні питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягало у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, слід враховувати об`єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема його об`єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації та суб`єктивну сторону правопорушення, яка характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, а вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність в діях складу адміністративного правопорушення у зв`язку з допущеною технічною помилкою та відсутністю умислу. 
Апеляційний суд приймає до уваги, що сукупність наявних у матеріалах справи доказів свідчить про те, що ОСОБА_1 була обізнана з вимогами антикорупційного законодавства щодо порядку та строків подання декларацій, оскільки протягом тривалого часу, починаючи з 2016 року, подавала відповідні декларації. При цьому подання декларації кандидата на посаду або декларації перед звільненням не звільняє суб`єкта декларування від обов`язку подання щорічної декларації у порядку та строки, визначені Законом України «Про запобігання корупції». Посилання на те, що 14.01.2024 року нею помилково було обрано неправильний тип декларації, не спростовує факту неподання у встановлений законом строк саме щорічної декларації за 2023 рік, оскільки обов`язок щодо її подання покладається безпосередньо на суб`єкта декларування. 
Так, отримавши повідомлення НАЗК про відсутність поданої щорічної декларації, ОСОБА_1 лише 03.09.2025 року подала декларацію належного типу, тобто із значним порушенням встановленого строку. Доводи про відсутність наміру приховування відомостей про наявність відповідного майна та отримання доходів не спростовує правильність висновків суду першої інстанції про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. 
Апеляційний суд приймає до уваги доводи прокурора про те, що обставини за яких ОСОБА_1 було подану виправлену декларацію кандидата на посаду свідчать про те, що 14.01.2024 року декларант мала намір подати саме таку декларацію, оскільки внесла незначні зміни стосовно об`єктів нерухомості та доповнила декларацію даними про наявність в неї паспорту громадянина України для виїзду за кордон. 
Апеляційний суд приймає до уваги доводи про те, що порядок подання щорічної декларації на сайті Єдиного державного реєстру декларацій унеможливлює здійснення технічної помилки про яку зазначає ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі та помилкове подання виправленої декларації кандидата на посаду.
Апеляційний суд вважає, що встановлений законом порядок подання щорічної декларації забезпечує особі, яка уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування об`єктивну можливість переконатись в тому, що вона дійсно виконала всі дії, які повинна була вчинити на виконання вимог ч.1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції" щодо подання щорічної декларації у встановлений законом строк та пересвідчитись в тому, що вказана декларація долучена до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
За таких обставин, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП.
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності. 
Так, відповідно до ч. 4 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за правопорушення, пов`язані з корупцією, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до усталеної судової практики, днем виявлення правопорушення є момент, коли уповноважений на складання протоколу орган отримав достатні дані, які свідчать про наявність у діях особи ознак адміністративного правопорушення та дають можливість ідентифікувати його суб`єкта. Разом з тим, наявність відповідного листа НАЗК від 01.09.2025 року, який було направлено ОСОБА_1 не свідчить про виявлення правопорушення уповноваженою особою органу Національної поліції, оскільки отримання працівником поліції документів, необхідних для підтвердження статусу особи як суб`єкта декларування та встановлення всіх обставин правопорушення, є складовою процесу його виявлення. 
При цьому, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2023 рік тільки 03.09.2025. 
Зокрема, в матеріалах провадження наявний лист керівника Управління проведення спеціальних перевірок та контролю за своєчасністю подання декларацій ОСОБА_2 від 19.02.2026 року про встановлення факту несвоєчасного подання ОСОБА_1 декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. 
Разом з тим, протокол про адміністративне правопорушення було складено 23.04.2026 року після отримання необхідних даних, які уповноваженою особою органу Національної поліції були визнані достатніми для вирішення цього питання. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що строк, який встановлений ч.4 ст. 38 КУпАП, на момент розгляду справи не сплинув і підстави для закриття провадження відповідно до п. 7 ст. 247 КУпАП відсутні. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, поза розумним сумнівом повністю доводиться належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах провадження та були досліджені судом першої інстанції під час розгляду провадження. 
Згідно зі ст. 23 КУпАП адміністративні стягнення є мірою відповідальності і застосовуються з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчинення нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення суд враховує характер вчиненого правопорушення, матеріали, що характеризують особу, яка притягається до відповідальності, ступінь вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують її відповідальність
Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки щодо розміру стягнення за вчинені правопорушення, врахував особу правопорушниці, характер i ступінь суспільної небезпеки вчинених правопорушень та призначив законне, обґрунтоване та справедливе стягнення. 
З огляду на наведене, підстав для скасування постанови не вбачається.
Керуючись ст. ст.7, 245,247, 293, 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення. 

Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду О.П. Васильєв