РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області в складі
головуючого судді - Галінської В.В.
секретар судового засідання - Музичук В.В.
справа №569/12082/25
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк"
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк", третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про захист прав споживача ,-
ВСТАНОВИВ:
До Рівненського міського суду звернулася ОСОБА_1 із позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТ БАНК» про захист прав споживача. У власному позові позивач стверджувала, що 27.01.2025 р. виявила факт крадіжки невідомими особами грошових коштів, що були надані на її картковий рахунок в якості кредитних. Така крадіжка трапилася у період із 22.01.2025 р. по 24.01.2025 р. внаслідок, отримання доступну до її акаунту в системі Приват 24 з боку невідомих третіх осіб, які в протиправний спосіб було самочинно збільшили кредитний ліміт по її карткову рахунку на суму 105 000 грн., а також додатково в електронній формі уклали кредитний договір з АТКБ «Приватбанк» про надання позики на суму 175 000 грн. з використанням не її цифрового підпису. Отримані від таких кредитних операцій кошти, невідомі особи перерахували на рахунок іншої особи в АТ «Піреус Банк МКБ». Також, позивач зауважила, що в ході здійснення таких операцій, відповідач належним чином не забезпечив належне інформування її про неодноразове списання наявних грошових коштів, а також не втрутився та не зупинив проведення транзакцій з використанням значної суми коштів для з`ясування відповідних обставин. Окрім того, позивач повідомила, що намагалися врегулювати відповідний конфлікт із банком, шляхом подання відповідної заяви про проведення службового розслідування та анулювання відповідного боргу, однак за результатами розгляду заяви позивача, відповідач відмовив у її задоволенні, що і слугувало підставою для звернення до суду.
Відповідачем до суду було подано відзив, у якому останній повідомив, що згідно наявних у нього даних службового розслідування, отримання доступу до акаунту позивача відбулося через механізм соціального інжинірингу, оскільки саме позивачка самостійно виконавши, вказівки невідомих осіб, які представилися працівниками банку, як щодо оформлення кредитних операцій, так і щодо наступного переказу отриманих внаслідок таких операцій коштів на рахунок третьої особи - ОСОБА_2 , допустила втрату наявних у неї грошових коштів. Банк зі своєї сторони жодних порушень у стандартах надання банківських послуг не допускав, що на переконання відповідача свідчить про відсутність провини Банку у втраті Позивачем отриманих кредитних коштів.
Ухвалою Рівненського міського суду від 16.06.2025 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Рівненського міського суду від 23.07.2025 р. задоволено клопотання відповідача, розгляд справи розпочато за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Рівненського міського суду від 23.09.2025 р. задоволено клопотання відповідача, залучено ОСОБА_2 до участі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.
Ухвалою Рівненського міського суду від 23.09.2025 р. задоволено клопотання відповідача, витребувано від ПрАТ «КИЇВСТАР» інформації із переліком телефонних з`єднань та смс повідомлень які здійснювалися за телефонним номером Позивача у період часу з 00:00 год. в дату 20.01.2025 р. до 24:00 год. 27.01.2025 р., також витребувано у Акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» відомості про особу, на чиє ім`я відкрито рахунок та відомості про рух коштів рахунку, на який було переказано викрадені кошти позивача.
Протокольною ухвалою від 08.01.2026 р. закрито підготовче судове засідання.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи викладені в позовній заяві, додатково звернув увагу суду, що позивача жодних відомостей, які б давали можливість доступу до її акаунту в Приват 24 не розголошувала, мобільний пристрій із встановленим на ньому додатком не втрачала. За даним фактом позивач також повідомила працівників поліції, про що зареєстроване кримінальне провадження.
В судовому засіданні, представник відповідача додатково наголосила, що підписання договору про надання про надання кредиту від 24.01.2025 р. відбулося із використанням одноразового електронного ідентифікатора, шляхом надіслання смс повідомлення на фінансовий номер, що міститься в такому договорі. У зв`язку із чим, рахує, що всю відповідальність за втрату наданих позивачу коштів має нести сама позивач.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог позовної заяви виходячи із наступного.
Судом встановлено, що Позивач 28.01.2025 року звернулася до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» із повідомлення про вчинення відносно неї кримінального правопорушення за ознаками передбаченими ч. 4 ст. 190 КК України щодо заволодіння кредитними коштами наданими АТКБ «Приватбанк» по універсальному картковому рахунку НОМЕР_1 та дебетових карткових рахунках НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , відкритих на її ім`я. 
А зокрема, згідно такої заяви Позивачем повідомлено АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що у продовж 22.01.2025 р. та 24.01.2025 р. внаслідок несанкціонованою доступу до її універсального карткового рахунку в АТ КБ «Приватбанк» невідомими особами із використанням електронних комунікаційних систем та засобів було самочинно збільшення кредитний ліміт по картковому рахунку НОМЕР_5 з 0 грн до 105 000 грн. та в подальшому здійснено викрадення, наданих по такому ліміту, грошових коштів в загальному розмірі 104549,63 грн., шляхом неодноразового банківського переказу на рахунок в АТ «Піреус Банк МКБ» НОМЕР_6 , код Отримувача 3333313723, Отримувач ОСОБА_1 . А саме: 
22.01.2025 р. о 13:27 год на суму 25125 грн., 
22.01.2025 р. о 13:31 год на суму 4020 грн., 
24.01.2025 р. о 15:08 год на суму 25125 грн., 
24.01.2025 р. о 15:10 год на суму 25125 грн., 
24.01.2025 р. о 15:11 год на суму 22 110 год.
Окрім того, позивачем було повідомлено, що 22.01.2025 р. внаслідок несанкціонованого доступу до її акаунта у системі Приват 24, було створено ряд цифрових карток НОМЕР_3 , НОМЕР_7 , відкритих на її ім`я, однак заявок на створення таких карток, вона не подавала і ніколи не відкривала, і доступу до таких карток ніколи не мала, оскільки для власних потреб використовувала лише дебетову картку НОМЕР_2 .
Крім того, судом встановлено, що на ім`я позивача у системі Приват 24 також невідомими особами було створено 24.01.2025 р. кредитний договір на суму 170 000 грн., грошові кошти по якому 24.01.2025 р. о 16:39 год надійшли на цифрову дебетову карту НОМЕР_4 , доступу до якої позивач не мала, та яка перебувала під контролем невідомих осіб. 
Як слідує із звернення позивача, у зв`язку з вказаними діями позивач просила банк: списати заборгованість (повернути незаконно списані кошти, за рахунок яких здійснити погашення заборгованості) за вищепереліченими кредитними операціями, оформленими в АТ КБ «Приватбанк» та припинити нарахування будь-яких відсотків, пені штрафів за користування викраденими грошовими коштами із універсального карткового рахунку НОМЕР_1 та дебетових карткових рахунків НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , що відкриті на її ім`я; здійснити службове розслідування із даного приводу та провести перевірку обставин отримання несанкціонованою доступу до її рахунків в АТ КБ «Приватбанк» невідомими особами, в тому рахунку, щодо можливої причетності до таких дій працівників АТ КБ «Приватбанк», а також надати для позивача сформовані (отримані) матеріали за результатами такого службового розслідування; про результати розгляду даного повідомлення просила повідомити її у встановленому законом порядку.
До вказаної заяви позивачем були подано копію витягу ЄДР досудових розслідувань від 27.01.2025 р.; копія її заяви до працівників поліції від 27.01.2025 р. за вказаним вище фактом; копії виписок по карткових рахунках НОМЕР_1 , НОМЕР_4 в АТ КБ «Приватбанк»; копія кредитного договору від 24.01.2025 р. із протоколом створення і перевірки кваліфікованого електронного підпису; копія відомостей про створення нових дебетових карток за період із 22.1.2025 р. по 24.01.2025 р. із Приват 24; копії платіжних інструкцій на підставі яких було несанкціонований спосіб списано грошові кошти.
За результатами розгляду вказаного звернення АТ КБ «Приватбанк» повідомило позивача листом від 10.02.2025 року №20.1.0.0.0./7-250128/66703 про відмову у задоволенні вказаного запиту в тому числі і надання документів за вказаними вище операціями та порадило звернутися до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій. 
В ході аналізу примірника кредитного договору від 24.01.2025 р. на суму 170 000 грн., що наданий до суду сторонами було виявлено, що такий договір зі сторони Банку підписаний електронним кваліфікованим цифровим підписом « ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_8 )», а зі сторони Позичальника удосконаленим електронним цифровим підписом «ТЕХНІЧНИЙ КЛЮЧ DOC_TEMP_SIGN_CXP (РНОКПП НОМЕР_9 )». Як слідує із пояснень позивача вказаний електронний цифровий підпис їй не належить та ніколи не створювався. Крім того, судом встановлено, що укладений 24.01.2025 р. кредитний договір також містить в собі некоректні дані щодо фінансового номеру позивача. Так із змісту такого кредитного договору фінансовим номером позивача є +380362682270 (що є місцевим стаціонарним номером зв`язку в м. Рівне). В той же час, згідно наданих відповідачем відомостей про актуальний фінансовий номер позивача слідує, що таким фінансовим номером позивача у період із 01.06.2020 р. по 27.01.2025 р. є номер +380672801485 (оператор зв`язку ПрАТ «КИЇВСТАР»). Також, у змісті вищевказаного кредитного договору міститься твердження, що такий договір підписаний позивальником із використанням простого електронного підпису. Разом із тим, в ході дослідження протоколу перевірки цифрових підписів сторін договору, судом встановлено, що фактично для підписання такого договору було застосовано не простий електронний підпис, а удосконалений кваліфікований електронний підпис який містить в собі дані зі сторони позивальника: ПІБ «ТЕХНІЧНИЙ КЛЮЧ DOC_TEMP_SIGN_CXP, РНОКПП НОМЕР_9 .
Разом із тим, як стверджує відповідач, підписання договору зі сторони позичальника відбулося шляхом надсилання Банком на фінансовий номер позивача, що міститься в такому договорі відповідного одноразового смс ідентифікатора, використання якого підпадає під визначення простого електронного підпису, що міститься у положенні про використання електронного підпису та електронної печатки затвердженому постанову Національного банку України №172 від 20.12.2023 р.
За результатом аналізу відомостей наданих відповідачем та безпосереднього кредитного договору від 24.02.2025 р., а також протоколу перевірки цифрових підписів сторін до такого договору, суд дійшов до висновку, що фактично для підписання спірного договору використовувався не простий електронний підпис, як про те стверджується у договорі та відповідачем у відзиві, а удосконалений кваліфікований підпис із даними про особу позичальника ПІБ «ТЕХНІЧНИЙ КЛЮЧ DOC_TEMP_SIGN_CXP, РНОКПП НОМЕР_9 , що не відповідають коректним даним особи позивача.
Посилання же Відповідача на факти отримання позивачем смс повідомлень із одноразовим цифровим ідентифікатором від банку на номер +380672801485, не можуть бути взяті, до уваги, оскільки, а ні відповідачем, а ні оператором зв`язку не було надано інформації про детальний зміст таких повідомлень. Крім того, як слідує із змісту такого договору, відповідний одноразовий ідентифікатор мав бути надісланий саме на номер позичальника, що міститься в такому договорі, а саме на номер НОМЕР_10 . Проте, відповідачем не надано для суду, жодних даних та доказів про те, кому на час складення спірного договору належить даний стаціонарний номер та чи надсилався на цей номер одноразовий пароль ідентифікатор. Крім того, положення такого договору не включаються собі умов щодо обов`язковості застосування простого електронного підпису при його підписанні сторонами.
Поміж іншим, як на те стверджувалися вище, згідно протоколу перевірки цифрового підпису, що міститься на договорі, такий одноразовий ідентифікатор, як форма простого цифрового підпису, взагалі не використовувалася для підписання, оскільки такий договір було підписано саме удосконаленим цифровим ключом із даними про особу позичальника ПІБ «ТЕХНІЧНИЙ КЛЮЧ DOC_TEMP_SIGN_CXP, РНОКПП НОМЕР_9 , що не відповідають коректним даним особи позивача.
Судом також встановлено, що по отриманню грошових коштів по такому кредитному договорі, невідомими особами було здійснено декілька банківських переказів із карткового рахунку НОМЕР_4 на рахунок в АТ «Піреус Банк МКБ» НОМЕР_6 , код Отримувача 3333313723, Отримувач ОСОБА_1 . А саме: 
24.01.2025 р. о 16:42 год на суму 25 125 грн.,
24.01.2025 р. о 16:44 год на суму 25 125 грн.,
24.01.2025 р. о 16:47 год на суму 25 125 грн.,
24.01.2025 р. о 16:48 год на суму 25 125 грн.,
24.01.2025 р. о 16:54 год на суму 25 125 грн.,
24.01.2025 р. о 16:55 год на суму 25 125 грн.,
24.01.2025 р. о 16:56 год на суму 17 085 грн.
Відтак, загальна сума коштів, якою несанкціоновано заволоділи невідомі особи, складає 272 384,63 грн.
Як слідує із звернення до позивача до банку, позивач вказала, що 27.01.2025 р. під час відвідування каси відділення банку нею було виявлено вище перелічений факт несанкціонованою доступу до її рахунків. У зв`язку із чим попередні карткові рахунки було позивачем заблоковані та здійснено перевипуск нових карткових рахунків. Також позивач у своєму зверненні повідомила банку, що жодних повідомлень щодо здійснення вище перелічених транзакцій у додатку Приват24 у період із 22.01.2025 р. по 24.01.2025 р. їй не надходило, жодних персональних даних третім особам, в тому рахунку кодів доступу до Приват 24, CVV2 кодів нікому не повідомляла, платіжних банківських карток із номерами 5457082516318966 та 4149499125712461 вона не втрачала.
Як слідує із наданих для суду платіжних інструкцій про переказ коштів в кількості 12 шт на загальну суму 275000 грн., до їх змісту було внесено інформацію про те, що отримувачем платежу є ОСОБА_1 , код отримувача НОМЕР_11 . Однак, такий код отримувача позивачу не належить, оскільки вірним РНОКПП позивача є: НОМЕР_12 . За таких умов, суд приходить до висновку, що відповідач вочевидь володіючи інформацією про дійсний ідентифікаційний код позивача, системно допускав проведення 12 аналогічних платежів у продовж короткого строку на значну суму коштів, без застосування жодних алгоритмів перевірки та ідентифікації коректності даних таких платежів на предмет наявності ознак несанкціонованого отримання доступу до рахунку споживача банківських послуг чи незаконного втручання платіжну систему з боку третіх осіб.
Судом також встановлено, що у зв`язку із вказаними подіями, Рівненським РУП ГУНП у Рівненській області, за заявою позивача від 27.01.2025 р. було зареєстроване кримінальне провадження №120251810100000236 від 27.01.2025 р., досудове розслідування у якому станом на час розгляду спору не завершене, оскільки продовжується здійснення заходів щодо встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення та виявлення осіб причетних до його вчинення.
Із змісту наданих позивачем матеріалів кримінального провадження слідує, що рахунок в АТ «Піреус Банк МКБ» НОМЕР_6 , код Отримувача 3333313723 фактично належить ОСОБА_2 , а грошові кошти, отримані в ході таких шахрайницьких дій, власником такого рахунку відразу перераховувалися на інші рахунки та картки невідомих осіб. Наразі органом досудового слідства продовжується вжиття заходів на проведення досудового розслідування у справі.
Також, як свідчать матеріали справи на електронну адресу позивача 06.04.2025 р. надходила позасудова вимога №20.1.0.0.0/7-250406/1394 від 06-04-2025 р., у якій АТ КБ «Приватбанк» висунув вимогу позивачу, щодо термінового погашення кредитної заборгованості за переліченими вище кредитними операціями (договорами). У відповідь на таку претензію,позивачем повторно повідомлено АТ КБ «Приватбанк» про вчинення відносно неї шахрайських, та запропоновано АТ КБ «Приватбанк» вжити заходів щодо анулювання відповідної заборгованості.
Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
З аналізу Закону України «Про захист прав споживачів» убачається, що скаржник є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Статтею 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Згідно статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та Закону.
Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
У відповідності до частин 1, 2 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.
Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.
Відповідно до п.п. 42-44 ч.1 ст.1 Закону «Про платіжні послуги» неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі; неналежний отримувач - особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі; неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно).
Згідно з ч.4 ст. 67 Закону «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання.
Крім цього частинами 1, 3-6 ст. 68 Закону «Про платіжні послуги» електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою.
Надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену ідентифікацію користувача під час: отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; ініціювання дистанційної платіжної операції; будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій).
Надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої ідентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних ідентифікації(п.4).
Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену ідентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача (п.5).
Надавачі платіжних послуг з обслуговування рахунку зобов`язані застосовувати вимоги частин третьої і п`ятої цієї статті у разі надходження запиту з ініціювання платіжної операції від надавача послуг з ініціювання платіжної операції або запиту від надавача послуг з надання інформації за рахунками (п.6)
Таким чином, крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта банк зобов`язаний розробити та застосовувати елементи посиленої ідентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а особливо при проведенні дистанційних платіжних операцій. 
Отож саме Банк несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів, а особливо при проведенні дистанційних платіжних операцій.
Натомість АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не забезпечив розробку та застосовування елементів посиленої ідентифікації, які мали б бути незалежними, щоб виявити факт несанкціонованого доступу до захищеного елемента або іншого його розголошення не загрожувало надійності інших елементів. Крім того Банк зобов`язаний був запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних ідентифікації.
Отож, наслідок не забезпечення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розробки та застосовування надійних елементів посиленої ідентифікації, які мали б бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, призвів до шахрайських дій невідомих їй осіб з приводу використання її даних (без її згоди та відповідного акцепту на це) для відкриття в дистанційному порядку карткових рахунків, збільшення кредитних лімітів, надання кредитних ресурсів та виконання розрахункових операцій з переказу таких кредитних ресурсів на невідомі їй рахунки, до яких вона не має жодного відношення, а як наслідок саме вказаний Банк як надавач фінансових послуг у дистанційному режимі повинен нести відповідальність за виконання вказаних дій поза волею позивача та без відповідного акцепту.
Відповідно до ст. 69 Закону «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг мають право на отримання, обробку та зберігання персональних даних користувачів під час надання платіжних послуг, за умови отримання згоди користувача на відповідні операції з його персональними даними. Надавачі платіжних послуг, які є суб`єктами первинного фінансового моніторингу згідно із Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", здійснюють обробку персональних даних на виконання вимог Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" без отримання згоди суб`єкта персональних даних.
АТ КБ «Приватбанк» є держателем та зберігачем персональних даних позивача, а зокрема: відомостей з приводу паспортних даних, РНОКПП, адреси реєстрації, номеру телефону, закріплений за програмним забезпеченням Приват 24, за яким можливий зв`язок з банківською установою, відомостей про закріплену за нею електронної пошти яку позивач використовує; відомостей банківський та карткові рахунки позивача, присвоєні коди доступу до них, позаяк за вказаними кодами банк здійснює надання банківських послуг у тому числі і виготовлення ТЕХНІЧНОГО КЛЮЧА DOC_TEMP_SIGN_CXP (РНОКПП НОМЕР_9 )», виготовлення яких вочевидь позивачем не здійнювалося.
Як наслідок володіючи переліченою інформацією та відомостями Банк, як установа яка забезпечує надання фінансових операцій в тому числі і через програмне забезпечення Приватбанк 24 зобов`язаний забезпечити ефективну та посилену безпеку банківського обслуговування та фінансових операцій, а особливо в дистанційному порядку та не допустити шахрайських дій з фінансовими операціями та ресурсами, адже Банк в першу чергу несе відповідальність за збереження обумовлених відомостей та недопущення проведення будь-яких фінансових операцій поза добровільної згоди клієнта банку. 
Натомість АТ КБ «Приватбанк» не зважив на вказані обставини та не урахував того, що для такого «оперативного проведення» перелічених вище шахрайських дій зі значною сумою коштів та під доволі значний % могли бути залучені і працівники вказаного Банку та його посадові особи, в тому числі і ті, які забезпечують обслуговування та функціонування програмного забезпечення Приватбанк 24, які могли сприяти розкриттю необхідної інформації невідомим особам та несанкціонованому доступі до захищених елементів, в тому числі і внаслідок, недостатнього вжиття заходів щодо посиленого контролю та захисту за проведенням обумовлених операцій.
Підсумовуючи викладене слід зауважити, що АТ КБ «Приватбанк» як суб`єкт, який залучений «невідомими особами» до проведення вище перелічених шахрайських дій(та як особа який володіє названими персональними даними відносно мене та як суб`єкт надання фінансових послуг, на якого покладено зобов`язання із забезпечення розробки та застосовування надійних елементів посиленої ідентифікації, які мали б бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів) під час дистанційних операцій ухилився від проведення службового розслідування за повідомленим фактом, а також ухилився у наданні усіх документів та матеріалів пов`язаних з переліченими вище шахрайськими діями у сфері фінансових послуг, про які зазначено вище. 
При цьому, АТ КБ «Приватбанк» не спростував та не довів належними доказами обставин, з приводу того, що Банком забезпечено розробку та застосовування надійних елементів посиленої ідентифікації, які мали б бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів.
Відповідно до частини 7 ст. 68 Закону «Про платіжні послуги» Національний банк України встановлює своїми нормативно-правовими актами вимоги до:
1) посиленої автентифікації у випадках, визначених цією статтею, а також у випадках, коли надавачі платіжних послуг мають право не вимагати застосування посиленої автентифікації користувача;
2) заходів безпеки, що повинні забезпечувати конфіденційність індивідуальної облікової інформації користувача;
3) здійснення електронної взаємодії між суб`єктами платіжних операцій для цілей ідентифікації, автентифікації, повідомлення та інформування, а також вимоги до заходів щодо забезпечення безпеки під час зазначеної електронної взаємодії.
Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 р. № 164, затверджено Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, однак вказане Положення не сприяє захищеності фізичних осіб від втрат внаслідок шахрайських дій з фінансовими ресурсами, проведених в дистанційному режимі невідомими особами.
Позаяк, загально відомим є той факт, що на даний час мають місце системні багатотисячні випадки, пов`язані зподібними шахрайськими діями у сфері надання фінансових послуг за участі банківської установи АТ КБ «Приватбанк», про що свідчить значна кількість, що в свою чергу свідчить про ненадійність застосованих АТ КБ «Приватбанк» елементів посиленої ідентифікації, які мали б бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а особливо при наданні послуг у дистанційному режимі. 
Підтвердженням вказаних обставин є відкриті дані ЄДРСР та ЄДР, які містять відомості про численні судові справи за участю АТ КБ «Приватбанк`та зареєстровані досудові розслідування за фактом шахрайських дій з фінансовими ресурсами.
Незважаючи на вказані факти АТ КБ «Приватбанк»,як надавач послуг, своїми діями та бездіяльністю фактично створив та продовжує створювати умови для численних шахрайських дій з фінансовими ресурсами «невстановленими особами» в дистанційному порядку(до яких, невиключно можуть бути залучені і працівники вказаного Банку)!
Відповідно статті 86 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати.
Натомість за заявою-повідомленням позивача від 28.01.2025 року, АТ КБ «Приватбанк» в порушення вказаної норми не надав жодних матеріалів та документів, в тому числі і електронних які стосуються наведених вище фактів, а зокрема яким чином, у якій спосіб, за якими ідентифікаційними та реєстраційними даними та якими документальними даними: 
-було виготовлено БАНКОМ «ТЕХНІЧНИЙ КЛЮЧ DOC_TEMP_SIGN_CXP (РНОКПП НОМЕР_9 )», який використаний невідомими особами 24.01.2025 р. у системі Приват 24 для підписання кредитного договору (WFC000121322132) на суму 170 000 грн (виготовлення якого вочевидь позивачем не здійснювалося і такий ключ та цифровий підпис їй не належить) та у який спосіб Банком та конкретно якою посадовою особою забезпечено перевірку добровільного волевиявлення позивача та у який спосіб і за якими попередньо погодженими із нею показниками чи критеріями виготовлення «ТЕХНІЧНОГО КЛЮЧА DOC_TEMP_SIGN_CXP (РНОКПП НОМЕР_9 )»;
- було збільшено Банком задекларований нею «0» кредитний ліміт та викрадення, наданих по такому ліміту, грошових коштів в загальному розмірі 104549,63 грн. та у який спосіб Банк та якою посадовою особою забезпечено перевірку її добровільного волевиявлення та у який спосіб і за якими попередньо погодженими з нею показниками чи критеріями на збільшення такого кредитного ліміту і його отримання;
- було створено Банком 22.01.2025 р. у системі Приватбанк 24 ряд цифрових карток НОМЕР_3 , НОМЕР_7 , які були відкриті без її відому та на мїї ім`я, при цьому заявок на створення таких карток, не подавала і ніколи не відкривала, і доступу до таких карток ніколи не мала, оскільки для власних потреб використовувала лише дебетову картку НОМЕР_2 та у який спосіб Банк та якою посадовою особою забезпечено перевірку її добровільного волевиявлення та у який спосіб і за якими попередньо погодженими зі нею показниками чи критеріями на відкриття таких цифрових карток НОМЕР_3 , НОМЕР_7 , про які її поінформовано не було;
- забезпечено перевірку її добровільного волевиявлення та у який спосіб і за якими попередньо погодженими зі нею показниками чи критеріями було проведено надання кредитних коштів, внаслідок збільшення невідомими особами кредитного ліміту та внаслідок підписання невідомими особами кредитного договору та неодноразових банківських переказів кредитних коштів (без її відому та волевиявлення) на рахунок в АТ «Піреус Банк МКБ» НОМЕР_6 , код Отримувача 3333313723, Отримувач ОСОБА_1 . А саме: 22.01.2025 р. о 13:27 год на суму 25125 грн.,22.01.2025 р. о 13:31 год на суму 4020 грн.,24.01.2025 р. о 15:08 год на суму 25125 грн.,24.01.2025 р. о 15:10 год на суму 25125 грн., 24.01.2025 р. о 15:11 год на суму 22 110 год; 24.01.2025 р. о 16:42 год на суму 25 125 грн., 24.01.2025 р. о 16:44 год на суму 25 125 грн., 24.01.2025 р. о 16:47 год на суму 25 125 грн., 24.01.2025 р. о 16:48 год на суму 25 125 грн.,24.01.2025 р. о 16:54 год на суму 25 125 грн., 24.01.2025 р. о 16:55 год на суму 25 125 грн., 24.01.2025 р. о 16:56 год на суму 17 085 грн;
- було забезпечено Банком виконання вимог ст. 68 Закону «Про платіжні послуги» щодо застосовування елементів посиленої безпеки та ідентифікації з метою недопущення факту несанкціонованого доступу невідомих осіб до фінансових операцій в дистанційному порядку (про які зазначено вище) та її персональних даних і чи вжиті Банком заходи були достатніми для виконання вимог названої норми закону з огляду на численні факти несанкціонованого доступу, які містяться в ЄДРСР ТА ЄДРДР.
Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Частиною 1 статті1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Відповідно до пункту 1.1.2.1.10. Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови та правила) для уникнення неправомірних операцій з рахунками Клієнт зобов`язаний не залишати без нагляду телефон/пристрій, який використовується для підключення Фінансового номеру телефону Клієнта та/або доступу до програмних комплексів Банку. В разі втрати Клієнтом Фінансового номеру телефону, підозрі доступу третіх осіб до Фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій третіх осіб із Фінансовим номером телефону Клієнт зобов`язаний негайно повідомити про це Банк в будь-якому з доступних каналів: 3700, чат-онлайн, відділення Банку. На підставі звернення Клієнта про зазначений факт Банк знімає з номера телефону Клієнта ознаку «Фінансовий» та блокує акаунт Клієнта в Системі «Приват24» з метою уникнення можливих шахрайських операцій з рахунками Клієнта.
Пунктом 2.1.4.11.2. Умов та правил передбачено, що для призупинення або попередження будь-яких незаконних або не узгоджених із Банком дій з Карткою Клієнт доручає Банку в будь-який час і без укладення будь-яких додаткових угод: Призупинити або припинити дію Картки або Відмовити в її продовженні, заміні або видачі нової Картки або - Надати доручення будь-якому учаснику Міжнародних платіжних систем вилучити Картку, в разі, якщо: Клієнт більше одного разу звертається в Банк і заявляє про втрату/крадіжку Картки і при цьому по даній Картці до моменту її фактичного блокування в системі авторизації Банку та постановки в Стоп-лист здійснювалися операції, від яких пізніше Клієнт пізніше відмовився, або Клієнт більше одного разу допустив прострочення погашення Мінімального обов`язкового платежу. 
Згідно пункти 2.1.4.11.3. Умов та правил при підозрі на шахрайство по відношенню до Клієнта Банк має право без попереднього узгодження з Клієнтом змінити ПІН по Картці Клієнта, надіславши новий ПІН через смс-повідомлення на Фінансовий номер телефона Клієнта.
Згідно пунктів 2.1.4.4.2. Умов та правил Клієнт дає свою згоду на те, що за замовчуванням Банк приймає рішення щодо можливості використання Картки в мережі Інтернет. Банк має право відмовити у використанні Картки в мережі Інтернет, а також при здійсненні ризикових операцій.
Відповідно до п. 2.1.4.10.4. Суми коштів по операціях, які оскаржуються Клієнтом, повертаються на поточний рахунок Клієнта після повного врегулювання питання з протилежною стороною банком, який представив операцію до оплати, відповідно до Правил Міжнародних платіжних систем.
Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд суду і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідноп. 9 ст. 2 Положення про використання електронного підпису та електронної печатки затвердженому постанову Національного банку України №172 від 20.12.2023 р.простий електронний підпис (далі - простий ЕП) - будь-який вид ЕП, крім кваліфікованого ЕП, удосконаленого ЕП, ЕП Національного банку. Це базовий спосіб підтвердження того, що електронну дію (наприклад, реєстрацію або купівлю) виконали саме ви. Він не використовує складного криптографічного захисту, а його юридична сила має обмежений характер і потребує попередньої згоди сторін.
В той же час, відповідно до положень п. 27 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, що створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.
Частиною 1 та 2 статті 23 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» визначено, що під час надання кваліфікованих електронних довірчих послуг використовуються кваліфіковані сертифікати електронного підпису, кваліфіковані сертифікати електронної печатки та кваліфіковані сертифікати автентифікації веб-сайту (далі - кваліфіковані сертифікати відкритих ключів). Кваліфіковані сертифікати відкритих ключів обов`язково повинні містити: 1) позначку (у формі, придатній для автоматизованої обробки) про те, що сертифікат відкритого ключа виданий як кваліфікований сертифікат відкритого ключа; 2) позначку, що сертифікат відкритого ключа виданий в Україні; 3) ідентифікаційні дані, які однозначно визначають кваліфікованого надавача електронних довірчих послуг, засвідчувальний центр або центральний засвідчувальний орган, який видав кваліфікований сертифікат відкритого ключа (далі - суб`єкт, який видав сертифікат), у тому числі обов`язково: для юридичної особи - найменування та код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України; для фізичної особи - підприємця - прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію (за наявності) та номер паспорта громадянина України (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний податковий орган і мають відмітку або інформацію в паспорті громадянина України про право здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта); 4) ідентифікаційні дані, які однозначно визначають користувача електронних довірчих послуг, у тому числі обов`язково: прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) чи псевдонім (із зазначенням про використання особою псевдоніма) підписувача та унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію (за наявності) та номер паспорта громадянина України (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний податковий орган і мають відмітку або інформацію в паспорті громадянина України про право здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта), або номер паспортного документа іноземця чи особи без громадянства; найменування або прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) створювача електронної печатки та код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України (код/номер з торговельного, банківського чи судового реєстру, що ведеться країною резидентства іноземної юридичної особи, код/номер з реєстраційного посвідчення місцевого органу влади іноземної держави про реєстрацію юридичної особи), крім міжнародних організацій, відомості про яких не внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або торговельного, банківського чи судового реєстру, що ведеться іноземною державою, за місцезнаходженням штаб-квартири міжнародної організації, або унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію (за наявності) та номер паспорта громадянина України (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний податковий орган і мають відмітку або інформацію в паспорті громадянина України про право здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта); прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) чи псевдонім (із зазначенням про використання особою псевдоніма) фізичної особи чи найменування юридичної особи, якій видано кваліфікований сертифікат автентифікації веб-сайту, та унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію (за наявності) та номер паспорта громадянина України (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний податковий орган і мають відмітку або інформацію в паспорті громадянина України про право здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта), або номер паспортного документа іноземця чи особи без громадянства та найменування уповноваженого органу іноземної держави або статутної організації ООН, яка видала такий паспортний документ, або код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України (код/номер з торговельного, банківського чи судового реєстру, що ведеться країною резидентства іноземної юридичної особи, код/номер з реєстраційного посвідчення місцевого органу влади іноземної держави про реєстрацію юридичної особи), крім міжнародних організацій, відомості про яких не внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або торговельного, банківського чи судового реєстру, що ведеться іноземною державою, за місцезнаходженням штаб-квартири міжнародної організації; 5) назву держави та населеного пункту, інформація про які міститься у відомостях про місце проживання (перебування) фізичної особи, якій видано кваліфікований сертифікат автентифікації веб-сайту, або у відомостях про місцезнаходження юридичної особи, якій видано кваліфікований сертифікат автентифікації веб-сайту; 6) значення відкритого ключа, який відповідає особистому ключу; 7) відомості про початок та закінчення строку дії кваліфікованого сертифіката відкритого ключа; 8) серійний номер кваліфікованого сертифіката відкритого ключа, унікальний для суб`єкта, який видав сертифікат; 9) кваліфікований електронний підпис або кваліфіковану електронну печатку, створені суб`єктом, який видав сертифікат; 10) відомості про місце розміщення в безоплатному доступі кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи електронної печатки, з використанням якого перевіряється удосконалений електронний підпис чи печатка, передбачені пунктом 9 цієї частини; 11) відомості про місце надання послуги перевірки статусу відповідного кваліфікованого сертифіката відкритого ключа; 12) зазначення про те, що особистий ключ, пов`язаний з відкритим ключем, зберігається в засобі кваліфікованого електронного підпису чи печатки, - у формі, придатній для автоматизованої обробки; 13) ім`я (імена) домену, що належить фізичній або юридичній особі, якій видано кваліфікований сертифікат автентифікації веб-сайту.
Водночас, положення ч. 7 ст. 23 статті 23 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» передбачено, що правочин, вчинений в електронній формі, може бути визнаний судом недійсним у разі, якщо під час його вчинення використовувався кваліфікований електронний підпис чи печатка, кваліфікований сертифікат якого (якої) не містить відомостей, передбачених частиною другою цієї статті, або містить недостовірні відомості.
З наведеного слідує, що відповідач, допустивши укладення договору та його виконання із використанням завідомо некоректного та власноруч виданого сертифікату електронного підпису, який не містить жодних ідентифікуючих даних позивача, фактично проявив необачність, яка одночасно поєднує як створення незаконного та не вірного сертифікату електронного підпису (без відповідного на те доручення позивача), так і подальшу організацію його незаконного використання невідомими особами під час підписання таким сертифікатом відповідного договору кредитування.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Положеннями ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно ст. 1055 ЦК України Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно позиції Верховного Суду викладеній у його постанові від 5 березня 2025 року по справі 554/11260/21 «Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.»
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22 (провадження № 61-11751св23) зазначено, що:«якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. В аспекті оцінки належності та ефективності обраного позивачкою способу захисту її прав, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що визнання зобов`язань за спірним договором позики відсутніми, у тому числі і передбаченого ним третейського застереження, є цілком ефективним способом захисту прав ОСОБА_1, як спадкоємиці померлого ОСОБА_3 . Судами попередніх інстанцій правильно враховано сталу судову практику Верховного Суду щодо розгляду спорів, які виникли у зв`язку з неукладеністю правочину, та обґрунтовано зазначено про те, що неукладений договір не може бути визнаний недійсним. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним; у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність договору у мотивувальній частині судового рішення; належним способом захисту спадкоємця, який вважає договір позики неукладеним, є визнання обов`язку боржника за договором позики відсутнім».
Відтак, системний аналіз положень ст. 203, 207, та 1073 ЦК України та викладених вище правових висновків Верховного Суду, дає підстави стверджувати, що за відсутності волевиявлення позивача на укладення кредитного договору, підпису під таким договором, письмова форма договору вважається не дотримана, що свідчить про нікчемність будь-якого кредитного договору, створеного в одноособовому порядку Відповідачем, який за таких умов слід вважати неукладеним.
Разом, із тим, суд звертає увагу, що відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам.
Предметом спору у даній справі є вимоги позивача щодо припинення існування кредитної заборгованості перед відповідачем за укладеними договором та не укладеними (недійсними) договором.
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника у заподіянні збитків.
Порядок проведення розрахункових банківських операцій з клієнтами регулюються Законом України "Про банки і банківську діяльність", Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Національного Банку України від 01.06.2011 № 174 та зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 25.06.2011 за №790/19528, яка діяла на період спірних правовідносин та до 01.11.2018.
Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.
Згідно із ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію:
1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан;
2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;
3) перелік послуг, що надаються банком;
4) ціну банківських послуг;
5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг;
6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків
7) інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом.
Статтею 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вказано, що інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками: на запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи. Інформація щодо рахунку умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним розкривається також на письмовий запит бенефіціара. Інформація про залишок коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, операції за ним, обтяження, щодо яких до банку надійшли повідомлення, у тому числі взяті банком на облік, інші обмеження права розпоряджання рахунком розкривається також на письмовий запит обтяжувача, якщо право обтяжувача на отримання відповідної інформації передбачено правочином, на підставі якого виникає таке обтяження.
Згідно із ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
У відповідності до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:
1) захист своїх прав державою;
2) належну якість продукції та обслуговування;
3) безпеку продукції;
4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної";
4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної";
5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону;
6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав;
7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів).
Таким чином, всупереч вищевикладеному АТ КБ «Приватбанк» не надано чітких письмових відповідей на заяви, не вжито заходів щодо повернення викрадених грошових коштів на її рахунки чи анулювання відповідної заборгованості, чим порушено права її, як споживача та клієнта банку. 
Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Згідно пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини Ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до вимог пункту 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНУ або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 13.05.2015 року в справі № 6-71цс15.
Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року у справі №699/16-ц (провадження №61-16504св18) та від 05.12.2018 року у справі № 754/15020/15-ц (провадження № 61-22283св18) зроблено висновок, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного, використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція була висловлена в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71це 15 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2019 року у справі №489/1649/17, від 13 лютого 2025 року у справі № 947/24403/23
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відтак за наявних умов суд приходить до висновку, що залишок коштів на рахунку позивача НОМЕР_13 (картка «Універсальна», номери карток НОМЕР_1 та НОМЕР_14 ) має бути відновлений до того стану, в якому він перебував до моменту виконання фінансових шахрайницьких операцій в період часу до 13:27 з 22.01.2025 р., із припиненням нарахування по кредитному договору №SAMDNWFC00030138748 (26256660600437) від 07.10.2016 р. відсотків, пені та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення вищезгаданих шахрайських фінансових операцій. При цьому, заборгованість по кредитному договору №WFC000121322132 (25012400069639) від 24.01.2025 року має бути повністю списана (анульована) внаслідок відсутності її волі на укладення такого правочину та фактичного неотримання відповідних коштів за таким правочином.
У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16-ц вказано, що: "у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131це19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144це14) та зроблено висновок, що "у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приват Банк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 09 грудня 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру".
За таких умов суд приходить до висновку про неправомірність дії Банку, як щодо нарахування позивачу на її картковий рахунок кредитних коштів, так і щодо подальшого списання, без її волевиявлення кредитних коштів, так і щодо нарахування на цю суму процентів і штрафних санкцій.
Аналогічна правова позиція, щодо неправомірності таких дій, викладена у зокрема постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71це 15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19).
Таким чином, на переконання суду саме на банк має бути покладений обов`язок доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (даліЗакон) регулюються правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій.
Згідно зі ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Бюро має право отримувати відомості та інформацію, що зазначені у частині першій цієї статті, на договірних засадах. Органи або уповноважені особи (держателі, адміністратори державних реєстрів тощо) зобов`язані на запит Бюро надавати відомості з державних реєстрів в електронному вигляді (у форматі бази даних) у разі наявності письмової згоди суб`єктів інформації. Порядок передачі відомостей з державних реєстрів, а також розмір плати за це та інші умови встановлюються Кабінетом Міністрів України або за його дорученням - Держателем або Адміністратором відповідного реєстру та Бюро на підставі договору.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі 757/74536/17 (провадження № 61-17765св19))
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що надання користувачем, в даному випадку відповідачами, інформації до кредитної історії можливе тільки з наявної письмової згоди суб`єкта кредитної історії (позивача) на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього.
У статті 3 Закону закріплено, зокрема, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію; кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро (далі - Користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування); суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.
У частині першій статті 4 Закону визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії.
У частині першій статті 5 Закону передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.
У частині 3 статті 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» зазначено, що користувач має право відмовитися від укладання кредитного правочину або укласти кредитний правочин на умовах, що враховують ризики від укладання кредитного правочину, у разі відмови суб`єкта кредитної історії надати згоду на доступ до його кредитної історії та/або на передачу інформації до Бюро про кредитний правочин з Користувачем.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.
За правилами статті 13 Закону суб`єкт кредитної історії має право звернутися до Бюро з письмовою заявою у разі незгоди з інформацією, що складає його кредитну історію, за винятком інформації про кредитний бал. Бюро вносить зміни до інформації, що міститься у кредитній історії суб`єкта кредитної історії у разі зміни Користувачем інформації, що заперечувалася суб`єктом кредитної історії, та вилучає з кредитної історії суб`єкта кредитної історії інформацію, що заперечується суб`єктом кредитної історії, якщо Користувач, який надав цю інформацію, у п`ятнадцятиденний термін з моменту звернення до нього Бюро не надав відповіді.
Згідно статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.
З матеріалів справи вбачається, що позивач із заявами про виключення відомостей по зазначених вище кредитних договорах із її кредитної історії не зверталась до АТ КБ «Приват Банк» у зв`язку із припиненням з ними співпраці на день звернення позивача.
У свою чергу позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що вона зверталася до відповідачів кредиторів із заявами про отримання документів на підставі яких Бюро може вилучити із її кредитної історії інформацію щодо спірних договорів.
Відповідно достатті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд констатує, що згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача) принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
В свою чергу принцип диспозитивності полягає у праві сторони на власний розсуд розпоряджатися своїми процесуальними правами, активно впливати на процес з метою захисту своїх прав та інтересів, і є одним із основних принципів судочинства та є свідченням того, що саме сторона є рушійною та визначальною силою процесу.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19); пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (провадження № 12-57гс21).
Оскільки позивачем не надано доказів встановлення та визнання факту відсутності вказаних кредитних договорів, не було встановлено факту відсутності письмової згоди позивача на використання та розповсюдження інформації щодо неї, тому у Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» відсутні підстави внесення відомостей до Українського бюро кредитних історій щодо виключення інформації у кредитній історії ОСОБА_1 .
За наведених обставин суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги: Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження:01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) внести відомості до Українського бюро кредитних історій щодо виключення інформації у кредитній історії ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_15 ) щодо наявності правочинів та заборгованості кредитними договорами №WFС0001121322132 (25012400069639) від 21.01.2025 року та № SAMDNWFC00030138748 (26256660600437) від 07.10.2016 р. - слід відмовити.
Враховуючи вищенаведене, суд, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та в сукупності, враховуючи принцип справедливості та неупередженості, приходить до висновку до часткового задоволення позовних вимог.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача АТ КБ «Приват Банк» необхідно стягнути в дохід держави 1211 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, Цивільного процесуального кодексу України, суд, – 
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк", третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про захист прав споживача - задовольнити частково.
Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк" (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) списати існуючу заборгованість ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_12 ), включаючи відсотки, штрафні санкції, тощо, що нараховані за кредитним договором №SAMDNWFC00030138748 (26256660600437) від 07.10.2016 р. яка обліковується на рахунку НОМЕР_13 картка "Універсальна", номери карток НОМЕР_1 та НОМЕР_14 .
Визнати недійсним кредитний договір №WFC000121322132 (25012400069639) від 24.01.2025 роу та зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк" (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) списати існуючу заборгованість ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_12 ), включаючи відсотки, штрафні санкції, тощо, що нараховані за крединим договором №WFC000121322132 (25012400069639) від 24.01.2025 року.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства "Приват Банк" в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_12 
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк", адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ЄДРПОУ 14360570
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_11 .

Суддя -